Downloaded from YTS.MX
Hvordan går det, Chicago?
Official YIFY movies site: YTS.MX
Hvordan går det, Vic Theater?
Det er så herlig å være med dere i kveld.
Det er så herlig å være med dere.
Jeg går rett på sak.
Jeg har en selvtillitskrise.
Jeg har en selvtillitskrise, fordi seksåringen min
nettopp har begynt å si noe
som er morsommere enn noen vits jeg har skrevet det siste året.
Når seksåringen må tisse, sier han: "Jeg må tisse."
Når han må bæsje, hvisker han i øret mitt:
"Jeg har en hemmelighet som er brun."
Det er perfekt! Ingen tilbakemelding.
For hva ellers kunne det være?
"Jeg har en hemmelighet som er brun." La meg gjette. Du må bæsje?
"Nei, mor er utro med postbudet."
Det er flott når
du er forelder og ungen din sier noe morsomt.
Det er mye bedre hvis du er komiker, for i det samme han sa det,
gledet jeg meg til å gå på scenen og si det til dere.
For sånn er det:
Det viktigste for meg er at barna er lykkelige,
men jeg digger at de er materiale.
For å si det enkelt:
Jeg vil de skal ha det bra,
men også at de skal være bra innhold.
Jeg lagde en spesial som het Lobby Baby, fordi min andre... Takk.
Min andre ble født i lobbyen i leilighetsbygget vårt.
Det var en utrolig historie.
Men ikke bare det,
vet dere hvilken lyd man hører når man er komiker
og barnet ditt fødes i lobbyen av et leilighetsbygg?
Cha-fucking-ching.
For min del
har Lobby Baby betalt for college.
Hemmelighet som er brun. På vei.
Det er ikke nok til et fireårig akkreditert universitet,
men det er et par semestre på DeVry.
Jeg skal snakke rimelig mye om å ha barn i kveld,
og jeg vet at ikke alle her er foreldre.
Vi har en riktig god trøstepremie til dere:
På slutten av kvelden
får alle dra tilbake til et hjem hvor det ikke bor noen jævla unger.
Det er...
Det er ganske flott.
Dere kan binge en serie, hva nå enn det betyr.
Binge en serie.
Kona mi og jeg er så trøtte.
Ikke bare binger vi ikke serier,
jeg ville beskrevet måten vi ser TV på som mikrodosering.
Vi ser ti minutter av en episode om gangen.
Kona mi sovner etter de første fem minuttene,
men jeg får ikke lov å skru av,
for den plutselige volumnedgangen vil vekke henne.
Så jeg må skru ned volumet sakte,
og fortsette å se, mens karakterene bare blir mer og mer stille,
og jeg tror det er sånn det er å se på TV mens man får slag.
Og så...
neste kveld må jeg gå tilbake og se de fem minuttene igjen.
Jeg begynner med det. I bunn og grunn
tar det oss tre og en halv måned å se ferdig én episode.
Jeg skal snakke om barna mine,
så jeg burde si navnene deres.
De heter Ash, Axel og Addie,
og hver for seg er de flotte navn.
Sammen er de en katastrofe.
Det er en rar, slem ting å gjøre mot besteforeldrene,
å komme med tre barn og bare: "Her er barnebarna..."
De bare...
Eldre trenger ord
som høres enormt ulike ut når de uttales.
Det er derfor Lipitor ikke rimer med arsenikk.
Man trenger...
en sikkerhetsbuffer.
Jeg sier ikke hvem sin idé det var å gi alle tre barna våre navn på A.
Jeg sier bare at jeg heter Seth og kona mi heter Alexi.
Folk sier ofte: "Å, Alexi,
du blander vel navnet hennes med barnas, også,
siden det også begynner med A," men nei.
Det vanskeligste
ved å ha en kone som heter Alexi,
er hvor ofte Alexaen vår tror at jeg snakker til den.
Det som gjør det enda verre,
er at jeg kun bruker fornavnet til kona når vi krangler,
og da er jeg passiv-aggressiv,
som betyr at Alexaen vår ofte sier ting som: "Beklager,
jeg vet ikke hva du mener med: "Alle kan ikke være så perfekte som deg."
Jeg oppdrar barn i New York City.
Jeg elsker å oppdra barn der.
Én ting, selvsagt,
når man oppdrar barn i New York City eller en annen by,
er at man må være bevisst på sikkerhet hele tiden.
Jeg følger guttene til skolen hver dag, og helt fra de var små
gjorde vi noe når vi krysset gaten.
Vi gikk til fortauskanten og så på trafikklyset,
og om det viste en rød hånd,
sa alle tre:
"Rød hånd", og så stoppet vi.
Og om det viste en grønn mann sa alle tre:
"Grønn mann", og så krysset vi gaten.
Jeg likte det,
og guttene syns det var morsomt,
og forbipasserende så begeistret ut av hele showet.
Og det var bare supert.
Her om dagen var kona mi med oss,
og så på trafikklyset og sa:
"Vet dere, den er faktisk mer hvit enn grønn."
Og jeg sa: "Ja..."
Jeg vet ikke hvordan det ville føles
om jeg og guttene hadde kunngjort: "Hvit mann"
før vi krysset gaten.
For å gjøre det verre:
Guttene mine går og snakker slik.
"Hvit mann!"
"Gjør plass for hvit mann!"
"Bilister og syklister; vis hensyn."
"For det er en hvit mann på gjennomfartsveien."
"Trygg passasje er vår fødselsrett."
Jeg vil beskrive det å være forelder
som det å konstant undertrykke ditt sanne jeg.
Her er et godt eksempel:
Når du er forelder
må du passe hva du sier hele tiden, og det gjør jeg.
Jeg prøver virkelig å passe hva jeg sier foran barna.
Med det sagt,
synes jeg at jeg ikke får nok anerkjennelse
for det første ordet jeg ville si.
For eksempel var jeg på kjøkkenet her om dagen,
og barna var innen hørevidde, og jeg la hånda på platetoppen
og brant meg, og sa: "Pokker."
Kona mi så på meg, som for å si: "Du må være flinkere."
Det er jeg enig i. Samtidig
så ville jeg samle hele familien og si:
"Dere vet at ordet pappa ville si var morrapuler, ikke sant?"
Og når man har "morrapuler" i kammeret,
kan man ikke fyre av "søren".
Det kan man bare ikke.
I min alder ville jeg ødelagt ryggen hvis jeg gjorde det.
Hvis du noensinne ser pappa med nakkestøtte,
vit at han ville skrike "faen i helvete",
men sa "faderullan" i stedet for.
Man vil aldri si stygge ord foran ungene sine,
for da vil ektefellen din klandre deg for det
hver gang de sier det, resten av livet.
Det som er fint er at man skjønner,
basert på hvordan barnet sier ordet, hvor de har lært det.
For eksempel skjønner man
når barna har lært et stygt ord på skolen.
Her om dagen kom et av barna hjem
og bare danset gjennom stuen, mens han sa:
"Helvete."
Kona mi så på meg som om det var min feil.
Og jeg bare: "Han fikk ikke det fra meg!"
Jeg har aldri slått tåen min og så
danset gjennom rommet.
Men det er like lett å forstå når de har lært det fra deg.
Her om dagen bygde sønnen min et Lego-sett,
og det var på spisebordet, og hele greia raste.
Og når det raste sa han:
"Faen ta dette."
Jeg sa: "Det er meg. Den var fra meg."
Det så helt ut som meg.
Det var som å se i et speil.
Det er ikke bare banning som er stygt når det kommer ut
av munnen til barn.
Det finnes visse ord vi alltid sier barna ikke skal si.
"Ekkelt" er et ord vi alltid trygler dem om å ikke si.
"Dum". Vi sier alltid: "Ikke si det."
Det største er "hate".
Barn sier de hater ting hele dagen,
og vi bare: "Ikke si det."
"Si du ikke liker, si du ikke syns noe om."
Og vi prøvde å få det inn i hodene deres.
Her en dag sprang en av guttene inn på soverommet og sa:
"Far, vet du hvem jeg hater?"
Og jeg sa: "Kompis, vi hater aldri noe,
vi sier vi ikke liker eller at vi ikke syns noe om."
Jeg så han ble lei seg, så jeg sa: "Hva skulle du si?"
Han sa: "Jeg skulle si fyren som drepte Martin Luther King."
Da sa jeg umiddelbart:
"For all del, du kan hate ham."
Det siste jeg vil er at ungen min skal gå rundt og si:
"Vet du hvem jeg ikke syns noe om?"
"James Earl Ray. Han var ikke noe for meg."
"De får unnskylde meg, jeg ser lyset har skiftet."
"Hvit mann!"
Jeg kunne aldri hate barna mine.
Jeg kunne aldri hate barna mine, folkens.
Jeg kunne aldri hate barna mine.
Med det sagt, tror jeg det er sunt...
Jeg tror det er sunt å ha en mental liste over de tre tingene
de gjør for tiden som jeg hater mest.
Jeg hater hvordan de kaster terninger.
De kunne ikke holdt to terninger på bordet om det sto om livet.
Og når de begynner å kaste,
sier jeg: "Du gjør det for voldsomt!"
"Hvordan spiller man Monopol?" Jeg bare: "Slik spiller man:
Hold terningene på bordet, så vinner du."
Prøv å husk på at vi er i en frokostkrok,
og ikke ved craps-bordet på Bellagio."
Her er imitasjonen min av meg som spiller brettspill med barna:
Noen ganger blir jeg der bare en stund etter jeg får tak i terningen.
For de vet ikke at jeg har den.
Og det er litt fredfullt å være under sofaen.
Jeg sparker med beina litt så de...
vet jeg er i live.
Jeg hviler meg bare litt.
Får øyekontakt med en edderkopp.
"Hei, kompis."
"Har du barn?"
Jeg hater måten de kaster terninger på.
Jeg hater når de våkner midt på natta.
Barna er i den alderen hvor de får mareritt nå,
og når de får mareritt, kommer de til rommet vårt.
Når de kommer til rommet vårt,
vet kona mi og jeg at én av oss
skal være våken den neste timen for å prøve å få dem til å sove igjen.
Det har blitt så traumatisk for meg
at det har gått så langt at når jeg hører dørklinka,
tenker jeg faktisk: "Kanskje jeg er så heldig at det er en inntrenger."
"Kanskje det er en inntrenger som høflig stjeler verdisakene mine...
så slipper jeg å stryke ham på ryggen den neste timen."
Tok en forferdelig avgjørelse i fjor sommer.
I fjor sommer hadde sønnen min mareritt og fikk ikke sove.
Jeg sa: "Skal jeg stryke deg på ryggen? Kanskje det hjelper."
Nå tror jeg han liker å bli strøket på ryggen så godt
at han dikter opp marerittene.
For han kommer inn på rommet mitt
og har ikke energien til et barn som faktisk har blitt skremt.
Han er sånn: "Dårlige nyheter...
...skjelettmannen kom tilbake."
"Gode nyheter: Jeg har allerede dratt opp skjorta."
Jeg har et bra foreldretriks
hvis du har et barn som alltid spør om å bli strøket på ryggen.
Det du gjør er å ta en liten bit maskeringsteip
og bare klasker den over munnen deres.
Jeg hater terningkastene deres.
Jeg hater når de vekker meg midt på natta.
Jeg skal knele for den tredje.
Jeg hater hvor mye de snakker om lava.
De snakker om lava hele tiden.
Jeg skylder på skolen. Jeg skjønner.
De prøver å lære bort vitenskap til små barn,
de kommer til å snakke om vulkaner og lava,
men så kommer de hjem med alle disse lavaspørsmålene,
og folkens: Jeg kan ingenting om lava.
Det eneste jeg kan om lava, er at om de ser det på nært hold,
har jeg gjort en dårlig jobb som far.
Jeg har ikke tall på hvor ofte jeg har prøvd
å lukeparkere bilen på en bitte liten plass.
Og når jeg ser bak, ser jeg bare to dumme fjes som ser på meg.
Og de bare: "Dør man hvis man tar på lava?"
Jeg kunne aldri hate barna mine. Jeg kunne aldri skade barna mine.
Folkens, jeg kunne aldri skade barna mine.
Jeg skal innrømme at av og til
drar jeg av genseren deres så fort jeg kan.
Om det er på slutten av en lang dag, og de ikke engang gidder
å hjelpe meg å kle av dem,
tar jeg alt de har på seg
og drar det oppover,
fordi, og jeg skammer meg over å si det,
dette øyeblikket gleder meg. Når det setter seg fast...
Når det setter seg fast sånn...
Når jeg Clockwork Orange-er barna til å se hva de har gjort mot meg.
Det er ikke varig.
Det går alltid rett tilbake, vet du.
Jeg vil si at synspunktet ditt på nesten alt
endrer seg når du får barn.
Og igjen; mine er åtte, seks og to.
Og jeg må si, noe som har blitt svært uhyggelig
å motta i posten for oss er bryllupsinvitasjoner.
For én av to ting kan skje når vi mottar en bryllupsinvitasjon.
Det første er at det står:
"Vi oppfordrer folk til å ikke ta med barna."
Det betyr at vi må finne barnevakt
for en kveld eller av og til en hel helg. Og det er fælt.
Men det som er verre er når det står: "Vi inviterer hele familien din...
til den spesielle dagen vår."
Og det er bare noe som et dumt, ugift par
ville synes var en god idé.
Et dumt, ugift, barnløst par ville synes det var en god idé
å ha med barn på den spesielle dagen, fordi de enda ikke vet
at barn vil ødelegge enhver dag; spesiell eller ei.
Og når jeg har tre små barn i et bryllup,
kvier jeg meg til øyeblikket
hvor jeg må ut på dansegulvet,
forstyrre far-datter-dansen,
og si: "Beklager at jeg forstyrrer,
gratulerer, hun er en nydelig brud."
"Barna våre spiste kaka. De spiste hele kaka."
Hva kan jeg si?
Kaka er borte, og den var dyr,
men det er din feil. Vi burde aldri vært her.
Og om du tror jeg ikke vil bli straffet;
så blir jeg det, fordi barna slukte en hel kake.
De blir våkne hele natta, og vil drite hele morgenen.
"Takk, forresten, for at du fikk dem til å gå i små dresser."
"Du vet ikke dette om barn,
men det beste de vet er å gå til dressbutikker
hvor en fyr ber dem stå stille med nåler i munnen."
"Takk skal du ha."
"Takk for de små dressene. Vi burde kjøpt en,
for jeg kan ikke tro det ville vært billigere
enn hvor dyrt det var å leie."
"Uansett. kona er i bilen. Jeg skulle si ha det."
Hun ser surt på mobilen,
for rett før hun gikk på badet, sa hun:
'Ikke la barna spise kaka" og så skjedde det,
så nå snakker hun kanskje aldri med meg igjen,
men jeg håper dere forblir gift for alltid,
men hvis dere skilles,
kommer jeg og driter på plenen din. Takk,
god natt. Vakker brud."
Kan vi innrømme at å måtte vise et vaksinekort
for å komme inn på en restaurant under covid, faktisk ikke var
som å bo i Tyskland under andre verdenskrig?
Kan vi innrømme det nå? For, folkens...
Hver eneste gang
jeg måtte vise vaksinekortet mitt for å komme inn på en restaurant,
var verten eller vertinnen så beklagende.
De var sånn: "Vi beklager,
men kan vi ta en rask titt på vaksinekortet?"
"Eller hvis du har et bilde av det på mobilen,
eller vil ta et bilde av kortet mitt
og bare vise det til meg,
eller om du kan bevise at mobilen din kan ta bilder,
er det mer enn nok for oss for at du skal få et bord."
Jeg har sett mange filmer om Tyskland under andre verdenskrig,
og jeg husker ikke én scene hvor Gestapo oppførte seg slik.
Jeg husker ikke én scene
hvor Gestapo sparka inn døra og sa:
"Vi krever å få se papirene dine,
og vi beklager så meget."
"For vi driver fortsatt med denne se-papirene-dine-greia."
"Det er så kjipt for oss, også."
"For dette er liksom, helt ærlig, den delen vi liker minst...
ved å være i Gestapo."
"Sjefen vår er bare slik en...
nazi."
Det er en veldig...
støtende tysk aksent.
Det er en overdrevent dårlig tysk aksent.
Nylig hadde jeg et show med en tysk publikummer,
og etterpå kom de bort til meg og sa:
"Snakker du ofte med tysk aksent på scenen?"
Og jeg sa: "Ja, jeg liker å snakke med tysk aksent på scenen."
De sa: "Hva ville du følt hvis du så en tysk komiker
bruke amerikansk aksent på scenen?"
Jeg sa: "Jeg kommer aldri til å se en tysk komiker."
Hva er hendelsesforløpet der alt går galt
i livet mitt for at jeg skal gå inn på en klubb
mens noen på scenen sier: "Gi en applaus for Klaus."
Og så sier jeg: "Dette må jeg få med meg."
Så sitter jeg på plassen min, og plutselig sier han:
Og så sa amerikanerne: "Jeg vil ha tjue McNuggets.'"
Og jeg bare: "Vi høres ikke sånn ut!"
Etter det frekke svaret samlet han seg og sa:
"Hva med dette: Ville du brukt en afrikansk aksent på scenen?"
"Gud, nei, jeg ville aldri brukt en afrikansk aksent på scenen."
Han sa: "Hvor går grensen?"
"Hvor grensen går
for hvilke aksenter en hvit komiker kan bruke i 2024?"
"Europas grenser."
Det er grensen. Fra Finland til Italia, fra Portugal til Ukraina.
Jeg ville ikke ha køddet med Tyrkia. Der går grensen.
Så kan du ha en sunn karriere som komiker.
Jeg skal vise dere hvordan det funker.
Her får dere en svenske som bestiller fra en kinesisk servitør.
"Ja, hallo, har dere chow mein med kylling i kveld?"
"Nei, vi er tomme for det."
Jeg valgte svensk med vilje,
for jeg tror det er umulig å ha en støtende svensk aksent,
og det baserer jeg kun på det
at The Muppet Show aldri ble kansellert.
Hvordan var det greit?
Hvordan var The Swedish Chef grei?
Som barn var det introduksjonen min til svensker.
Slik trodde jeg de oppførte seg.
Jeg trodde de var idioter som var dårlige med bestikk.
Ser du for deg hvordan det ville vært
om de hadde gjort det samme med en pakistansk kokk?
Jeg skal ikke gjøre det.
Men nå vet jeg i det minste hvordan lyden
av 1500 rumpehull som lukker seg samtidig høres ut.
Barna mine er veldig heldige.
De fire besteforeldrene deres lever enda
og de møter dem hele tiden,
men ses også hele tiden på FaceTime.
De er i kontakt med dem hver dag.
Det er så ulikt fra hvordan jeg snakket med mine besteforeldre.
Faren min lot meg snakke med bestemor i telefonen én gang i året,
slik en kidnapper ville latt et gissel...
snakke i telefonen med politiet.
Han sa: "Si hei til bestemor."
Jeg sa: "Hallo." Så røsket han telefonen tilbake.
Han sa: "Nå vet du gutten lever.
Legg fem dollar i et bursdagskort og legg det under motorveibroen."
Jeg elsker å ha foreldrene mine rundt barna.
Det er noe av det mest spesielle du kan oppleve.
Jeg elsker det.
Det eneste som er vanskelig,
er at de alltid kommer til å ha en annen foreldrestil
fra da de gjorde det,
enn den du bruker nå.
Faren min var småbarnsfar for lenge siden,
men han var en brøler av den gamle sorten.
Far kjeftet på meg og broren min, og vi fikk ikke tre sjanser.
Vi fikk én.
Var du ulydig, skjelte han deg bare ut.
Vi har en mye mer moderne, ikke-konfronterende foreldrestil.
Vi kjefter aldri. Vi bruker ord som... Når de er ulydige,
sier vi: "Jeg ser du er opprørt nå."
Selv om jeg ikke vil underkjenne de ekte følelsene du har...
oppfordrer jeg deg til å bearbeide dette på en måte
som passer timeplanen din."
"Husk også at
dette er like mye ditt hus som det er vårt."
Noen ganger kommer far på besøk og faller tilbake til gamle vaner,
og ber barna om å stoppe, og så stopper de ikke.
Da bare brøler han til dem.
Og når far kjefter på barna mine, griper jeg inn umiddelbart.
Jeg overkjører ham alltid sånn her: "Far, vi bruker ikke din metode."
"Jeg vil aldri underkjenne din måte, eller få deg til å føle at..."
Men jeg må innrømme noe. Når far kjefter på barna mine,
sier jeg alltid stopp.
Men det fins også en liten stemme bakerst i hodet mitt
som alltid vil skrike: "Stå på, gammern!
La dem få vite hvor godt de har det!"
For jeg må innrømme noe, folkens.
Jeg vet ikke om den moderne foreldrestilen vår virker.
Jeg ser ikke de daglige resultatene.
Her om dagen bare bet åtteåringen min seksåringen.
Bare bet ham. De slåss ikke, engang.
Han så ham på andre siden av rommet, og jeg så ham
tenke: "Jeg går og biter ham nå."
Han var som en robot som bare: "Iverksett biteprotokoll."
Han gikk bort og bet ham kjempehardt, og sa: "Jeg bet ham ikke."
Og jeg sa: "Se på merkene fra tennene."
Jeg kan ta armen til broren din til en kjeveortoped nå,
så kunne de tatt avstøpning til regulering til deg.
Jeg var så sint. Jeg tok sønnen min og sa:
"Du skal ha en timeout."
Jeg satte ham i et rom og smalt døra igjen. Jeg skulle bare få ham
til å bruke fem minutter på å tenke over hvor dårlig han oppførte seg.
Bare fem minutters refleksjon over konsekvensene av det han gjorde.
Men jeg er en moderne pyse,
så jeg klarte bare to og et halvt minutt før jeg tenkte:
"Herregud, han vil trenge terapi resten av livet."
"Dette er et traume han aldri vil bli frisk fra."
Jeg må gå inn og la ham vite at han er tøffingen min,
og at jeg alltid vil elske ham, uansett hva."
Jeg åpnet døra og forventet å se ham i en dam
midt i rommet på gulvet.
Ikke bare var han ikke der, han lente seg mot vinduet,
så utover byen, uten en eneste bekymring.
Han så ut som han var med i en fransk nybølgefilm.
Alt som manglet var en beret og en sigarett.
"Bet jeg ham?"
"Kanskje."
"Men i livet er man enten biteren
eller den bitre."
Jeg kan si såpass: Jeg har en teori.
Teorien min er slik:
Jeg tror barna mine...
vil kjefte på barna sine.
Jeg tror det hopper over en generasjon.
Jeg tror guttene mine snakker om det i senga om kvelden og sier:
"Når jeg blir stor, skal jeg ikke gjøre det ineffektive pisset til far.
Jeg skal bli høylytt som bestefar."
Og den andre sier: "Absolutt. Jeg skal ikke bli en betatøffel som far."
"Underkjenne følelsene dine?" Bitch, bli voksen.
Kona mi tror verden kan hjelpe oss til å bli bedre foreldre,
og sender meg alltid videoer av Instagram-mødre
som prøver å dele av visdommen sin.
Jeg mener at hvis de ser for velstelte ut,
har de nok en annen type unger enn våre.
Hvis de har hårfønet hår og bruker ringlys,
tenker jeg: "Dette er ikke ment for oss."
Ofte har de veldig kryptiske råd.
Kona mi sendte en der en kvinne bare sa veldig rolig:
"Positive tilbakemeldinger er veldig viktige for barn."
Hvis du sier til barnet om morgenen at du liker håndskriften deres,
er det mindre sannsynlig at de slår et søsken om kvelden."
Jeg vet ikke om det er sant eller ei,
for jeg husker det aldri før det er for sent.
De deljer løs på hverandre i hjørnet
og jeg løper bort og bare: "Jeg liker håndskriften deres!"
Det fins...
Det fins en type Instagram-mor jeg virkelig liker.
Det er hun som så vidt holder det gående
og som filmer videoen
i Blair Witch Project-stil med mobilen.
Og som gjemmer seg i skapet før barna finner dem.
Hun bare: "Hei. Jeg har dårlig tid."
"Vi fant en måte å få sprittusj av tapet."
"Det du må gjøre er... Å nei, de fant meg!"
Kona mi og jeg står utrolig nær foreldrene våre,
og det er noe av det første vi ble enige om.
Vi trodde at om vi stiftet vår egen familie, ville vi kanskje få barn
som ville være med oss like mye som vi ville være med foreldrene våre.
Med det sagt, har familiene våre også noen ulikheter.
For eksempel: Da jeg vokste opp
var regelen ved bordet å aldri snakke før man ble snakket til.
Om man snakket måtte det være relevant for den aktuelle samtalen.
Og selvfølgelig: Aldri snakk
før personen som snakker nå er ferdig.
I min kones familie var regelen heller:
Så fort du kommer på noe, må du si det høyt.
Prøv helst å begynne å si det før du har tenkt det ferdig.
Prøv å høre den fullstendige tanken utenfor hodet ditt med ørene...
for aller første gang.
En annen kul ting min kones familie gjør
er at de ringer restauranten for å bestille hjemlevering,
og først når de er på tråden med restauranten,
spør de alle andre hva de vil ha.
De kritiserer til og med restauranten mens de snakker med restauranten.
De sier: "Skal vi bestille dumplinger?"
Og tvers over rommet sier noen: "Nei, de er vasne!"
"Vi bestiller ikke dumplings!"
Min kones familie er jødiske, noe jeg ikke har sagt enda,
men jeg har fortalt dere det.
Om det er én ting jødiske folk er enige om,
ville jeg likt å vite hva det var.
Jeg vil understreke at disse vitsene er prosemittiske.
Jeg elsker den jødiske kona mi.
Jeg elsker de jødiske barna mine.
Jeg har utrolige svigerforeldre.
Det beste med svigers er at de er så lette å finne.
Om man noen gang ser etter dem,
kan man finne dem rett i ræva mi.
"Bank på."
Vi har en vanskelig samtale i vente med barna,
for min kones besteforeldre var overlevende fra holocausten.
Det er noe vi vil måtte forklare for dem en dag.
Problemet med barn er at noen ganger stiller de deg et spørsmål
før du vet hvordan du skal svare på det,
og du blir på en måte tvunget.
Her en dag
sa kona mi til en av sønnene våre:
"Du er så heldig som kjenner alle besteforeldrene dine.
Bestemoren din kjente ingen av sine."
Og han sa: "Hva skjedde med dem?" Og hun sa: "Alle døde i en krig."
Og han sa: "Var de soldater?"
Og hun sa: "Ikke alle som dør i kriger er soldater."
Så ventet han et øyeblikk og sa: "Å...
var de trommeslagere?"
For han hadde sett en bildebok om uavhengighetskrigen,
og ganske klokt, må jeg si,
kommet frem til at selv om soldatene er i livsfare,
er trommeslagerne som går fremst så godt som døde.
For en fæl tid å være god til å tromme på, i uavhengighetskrigen.
Kanskje den verste tiden for trommiser noensinne.
Jeg vedder på at da man hørte at de så etter trommiser,
ble man så ivrig. Du bare: "Herregud, så flott."
"Vi slipper å kjempe. Vi holder oss her og øver til konsert."
"Og når de som overlever kommer, holder vi konsert for dem."
Så de rakk opp hånda og sa: "Jeg kan tromme."
Og de sa: "Flott. Fest den på og still deg fremst."
Og de bare: "Fremst?"
"Ja, det blir deg, enda en trommeslager
og en fløytefyr." Og han bare:
"Marsjfløyte, faktisk." Og de: "Ikke nå, fløytefyr."
Kona mi mener jeg bør konvertere til jødedommen.
Argumentet hennes er at alle allerede antar jeg er jøde.
Ikke et dårlig argument. Jeg er kvart jøde.
Alle jøder jeg har møtt har sagt: "Du er jøde, ikke sant?"
Jeg er også kvart svensk. Ikke en eneste svenske har sagt...
Det er sånn de snakker.
Jeg beklager ikke for det.
Hvorfor skulle The Muppet Show lyve til meg?
Slik snakker svensker, og slik snakker laboranter...
Jeg fant nylig ut litt ting om slekten min,
for jeg var med i et utrolig program som heter Finding Your Roots,
med professor Henry Louis Gates. Det er et fantastisk program.
Han er en briljant mann.
Jeg fant ut noen ting
om familien jeg ikke visste fra før av.
Jeg fant ut at jeg stammet fra litauiske jøder.
Litauiske jøder er berømte for uttrykket:
"Vi må komme oss til helvete ut av Litauen."
Men jeg var et dårlig valg til programmet Finding Your Roots,
for jeg blir ikke lett sjokkert eller forbløffet.
Og det beste med det programmet er når de avslører informasjon for deg
om slekten din, og du blir sjokkert og forbløffet.
Og fordi jeg ikke sjokkeres eller forbløffes lett,
ble det en dårlig episode.
En gang så Henry Louis Gates på meg og sa:
"Vi har sporet opp en av forfedrene dine til år 1650."
"Vi fant navnet deres skrevet i et byregister
fra år 1650."
"Hvordan føles det?"
"Å vite at vi sporet opp en slektning
tilbake til 1650?"
Og alt jeg klarte å si var: "Jeg visste jeg kom fra folk."
Han sa jo ikke: "Tippoldemoren din
var en havfrue."
Han sjokkerte meg én gang, men det var et uhell.
Man sitter overfor ham, med et bord i mellom,
og der ligger en stor bok full av informasjon.
Han gjør klar til historien.
Og når han gjør klar til historien,
ber han deg om å bla om for å avsløre informasjonen.
Og på et tidspunkt sa han:
"Du opptrer." Jeg sa: "Det gjør jeg."
Han sa: "Vet du om noen andre i slekten som opptrådte?"
Jeg svarte: "Jeg vet ikke om en eneste i slekten
som opptrådte."
Han sa: "Vil du bla om?"
"For jeg tror det neste du ser er ganske kult."
Jeg bladde om, og der så jeg en dødsannonse fra en avis
om oldefaren min som hadde begått selvmord.
Og Henry Louis Gates sa: "Hva står det?"
Jeg sa: "Å." Akkurat sånn.
"Oldefaren min, det ser ut til at han begikk selvmord."
Og Henry Louis Gates, det skal han ha,
bare så på meg og sa: "Det er en feil. Beklager."
"Vi redigerer bort det der."
Så sa han: "Vil du bla om enda en side?"
Jeg blar om, og sier: "Å, bestefaren min var med i et skoleteater."
"Ganske kult, ikke sant?" Og jeg bare: "Henry...
du kan ikke reparere det å ha vist noen en dødsannonse om selvmord.
Som om en tryllekunstner sa: "Er dette kortet ditt?"
"Nei, jeg tror det er et bilde av pikken din."
"Å, faen."
"Er dette kortet ditt?"
"Spar ni, er dette kortet ditt?"
"Du tenker fortsatt på pikkbildet?"
"Ja!"
"Ja, kompis."
Dette er tiden på kvelden hvor mange komikere
begynner med antitrans- materialet sitt.
Jeg kan gledelig informere om at jeg ikke har noe antitransmateriale.
Jeg har bare kjærlighet og respekt for transmiljøet.
Og jeg blir alltid så frustrert når folk fremstiller det
som at det er upraktisk for dem når noen kommer ut som trans,
når de snakker om at de må lære seg et nytt navn,
eller et nytt pronomen, eller at de må endre en kontakt
i e-postmappen sin.
Og hvis vi er ærlige, la oss være ærlige.
Hva ville faktisk vært vanskeligst for deg?
Om noen i livet ditt bestemte seg for å skifte kjønn,
eller om noen i livet ditt bestemte at fra i morgen av
skulle de være veganere?
Hva gjør livet ditt vanskeligere i morgen?
Fordi for fem år siden bestemte broren min seg for å bli veganer,
og jeg har tilbrakt flere høsttakkefester med ham,
og jeg ville mye heller foretrekke at neste feiring startet
med at far kom inn og sa: "Jeg er en kvinne nå."
Heller det enn å måtte ha enda en høsttakkefest
hvor broren min hele tiden spør: "Er det smør i denne?"
"Det er faen meg smør i alt."
"Det er den sanne meningen med høsttakkefesten: smør i alt."
Slik startet den første høsttakke- festen. De innfødte kom og sa:
"Dette er maize." Og pilegrimene sa:
"Hva om vi legger smør på og kaller det mais?"
Og de innfødte sa: "Herregud, dette er så mye bedre,
hvordan kan vi noensinne takke dere?" Og pilegrimene sa:
"Vi har en idé, men vi sier den ikke enda."
"Hvit mann."
Broren min, som tar det seriøst, spiser ikke honning.
Han sa at veganere som spiser honning kalles "bieganere".
Jeg fant ut at han ikke spiser honning,
for en dag var han hos meg,
og jeg kastet på en måte en müslibar på ham,
for han så ut som han sultet, og...
Han plukket den opp og begynte å lese på etiketten.
Om det fantes en logo for veganisme,
burde den se ut som noen i hjemmet ditt som leser en etikett.
"Fant et problem."
Jeg skulle ønske jeg kunne være veganer.
Alle argumentene for det er gode.
Det er bedre for miljøet. Det er mer humant.
Det beste argumentet er likevel dette:
Broren min ser så mye sunnere ut enn meg.
Hvis du så et bilde av meg og broren min ved siden av hverandre,
ville du sluttet med kjøtt i går.
Han gløder som solen, og ved siden av ham
ser jeg ut som en fyr som holder en lykt i baugen på en ferje. Bare...
"Tåken er tykk, men vi kommer oss gjennom!"
Jeg nevnte svigers tidligere, og vil gi en spesiell...
gi min supre svigermor en liten spesiell oppmerksomhet.
Jeg har virkelig den beste svigermoren i verden.
Og det beste med henne
er at det også er stunder
hvor hun er enig med meg i at kona mi er litt mye.
Av og til krangler jeg og kona foran svigermor,
og hun får øyekontakt med meg
fra andre siden av rommet, som for å si: "Unnskyld."
Men det må være nonverbalt.
Det er bare av verdi for meg hvis det er en nonverbal anerkjennelse
av min kones oppførsel.
Hvis hun faktisk forsvarer meg,
er det en katastrofe for meg.
For hver gifte person her vet at det alltid er enklest
å være enig med ektefellen når de klager over noe.
Jeg har ikke tall på hvor ofte det har vært sent på kvelden,
og vi gjør oss klar for senga, og kona sier:
"Kan du tro moren min sier jeg må være snillere mot deg?"
Og det eneste svaret mitt er: "Ja, for en kjerring."
"Pass dine egne saker, liksom."
Jeg har en slem kone.
Folkens...
Men bare mot meg. Kona er slem mot meg, og snill mot barna,
og det er så mye bedre enn om det var omvendt.
Om kona mi var snill mot meg,
men slem mot ungene, ville livet mitt vært et mareritt.
Jeg kommer hjem, og de ville løpt bort og:
"Du må gripe inn og gjøre noe. Vi er dine barn, også."
"Ikke snakk til meg. Hun må ikke få vite at vi er venner."
Forresten er ikke dette et angrep på kona mi.
Det er et forsvar av slemheten hennes.
Kona mi jobber så mye. Hun har tre barn.
Hun er så utslitt. Hun har en fulltidsjobb.
Kona mi er advokat.
Hun tok eksamenen i New York. Hun er en dyktig kvinne.
New York-eksamenen er den vanskeligste.
Det var den Giuliani besto.
Jeg forstår. Hun er trøtt hele tiden, og er så tålmodig med barna,
og av og til må hun ta det ut på meg, og jeg fortjener det.
Jeg er så irrit... Her er noe av det jeg gjør.
Her er noe av det jeg gjør som fortjener slemheten hennes.
Vi er på barn nummer tre, og jeg kan fortsatt ikke legge vogna sammen.
Ikke kjangs. Jeg ser på en vogn slik en hund ville sett på origami.
Aner ikke hvordan man legger den sammen.
Jeg bare vrikker litt på den. Rister den litt.
Kjapt spørsmål til damene her.
Har dere, mens dere ser mannen deres prøve å legge sammen vogna,
tenkt: "Jeg kan ikke tro
jeg noensinne trodde denne mannen kunne tilfredsstille meg seksuelt"?
Mens han bare: "Dette fikser jeg."
"Jeg klarer det snart." Og du bare: "Det fins en knapp."
"Nei, jeg er nesten ferdig."
"Bare et par støt til."
Vil dere høre noe hjerteknusende?
Første gang kona mi hørte meg fortelle den vitsen,
lo hun mer enn noensinne.
Hun lo sårende mye.
Hun skrek fra publikum: "Amen, bror!"
"Spre ordet!"
Det betyr ikke at kona mi er perfekt.
Det er et par ting jeg ville endret ved henne, også.
Om jeg kunne endret noe ved kona,
ville jeg prøvd å forbedre evnene hennes som retningsbestemt taler.
Kona mi sier viktige ting til meg hele tiden,
med ryggen mot meg, mens hun går ut av rommet...
uten å heve stemmen i det hele tatt.
Hun sier ting som: "Gasselskapet
var her i dag. De sier det er en giftig..."
Vi krangler ofte, der hun sier:
"Husk at vi skal på middag med Harris-familien om en time."
Jeg sier: "Når fortalte du meg det?"
Hun bare: "Mandag, da jeg hvisket det inn i postkassen."
En annen ting jeg ville endret er valget av koffeinholdig drikke.
Min kones foretrukne koffeinholdige drikke er matcha latte.
Hvis du ikke vet hva det er, kan jeg si hva det ikke er:
Tilgjengelig i kaffebaren du skulle til.
Det er så frekt å be om når noen:
"Vi skal kjøpe kaffe. Hva vil du ha?" Det er som:
"Vi bestiller pizza. Vil du ha noe?"
"En quiche Lorraine."
"De kommer ikke til å ha det." "Skader ikke å spørre."
"Jo, det gjør det. Jeg vil ikke se ut som en galning."
Jeg tror kona mi liker matcha latter fordi de er vanskelige å få tak i.
Grunnen til at jeg sier det
er at konas kjærlighetsspråk er tjenester.
Kjenner dere til konseptet om kjærlighetsspråk?
Her er konseptet om kjærlighetsspråk, for de som ikke vet det.
Det fins fem kjærlighetsspråk. Dette er slik folk mottar kjærlighet.
Man har tjenester, berøring, kvalitetstid, gaver
og oppmuntrende ord.
Jeg vet ikke hvem som fant på den lista.
Alt jeg vet er at kjærlighetsspråket deres ikke er tjenester.
For dette er den største svindelen, at tjenester
er på lista sammen med fire andre fornuftige ting.
Her er livet hvis kjærlighetsspråket ditt er berøring og konas tjenester:
"Når jeg kommer hjem, vil jeg ha en klem."
"Du må fikse varmtvannsberederen."
Kvalitetstid: "Vil du gå en tur?"
"Ja, etter at du har rensket takrennene."
Som om et lojalitetsprogram sa: "Vi har gull, platina og sølv,
og når vi lander, vasker du flyet."
Alt dette er et godt eksempel
på hvor vanskelig det er å være gift med en komiker.
Jeg får komme hit og si til dere
hva jeg syns om ekteskapet mitt.
Så, ja. Det er vanskelig
å være gift med en komiker.
Men det er også vanskelig å være en komiker som er gift.
Det jeg mener er at når du er gift,
er det rette å gjøre i en krangel
å alltid si det
som raskest roer ned situasjonen.
Men når du er komiker,
er det ikke det som popper inn i hodet.
Når du er komiker og midt i en krangel, tenker du bare:
"Dette er en morsom ting jeg kan si som vil gjøre det verre."
Her er et nylig eksempel: Guttene mine elsker superhelter,
og spør meg alltid spørsmål om superhelter.
De sier: "Hvem ville ha vunnet av Batman og Spider-Man?"
"Hvem er sterkest, Hulken eller Thor?"
En dag sa de: "Hvem er raskest av Supermann eller The Flash?"
Og det er et urgammelt tegneseriespørsmål.
Jeg var så stolt av dem for det.
Jeg sa: "La meg sjekke på YouTube."
Selvfølgelig fantes det et tre-minutters klipp
fra en Justice League-tegnefilm der de løper om kapp,
og jeg sa: "La oss se."
Det viktige med denne historien
er at barna våre ikke har mye skjermtid.
Jeg sier ikke det for at vi er bedre foreldre enn noen her.
Jeg mener bare at barna våre vil bli bedre enn deres.
Jeg fikk én gutt på hvert kne, og tok frem mobilen,
vi så på Supermann mot The Flash
så kom kona inn og spurte: "Hva gjør dere?"
Jeg sa: "Vi ser på Supermann mot The Flash."
Og hun sier: "En tegnefilm?"
Og jeg kunne ikke dy meg, og sa: "Nei, de ekte folkene."
"Er ikke det sykt? De fikk tak i de ekte folkene."
"De prøvde ikke engang å få tak i...
"Det var som en naturdokumentar i ørkenen."
"De så bare et rødt og blått virvar..."
Og de bare: "Så vi nettopp..." Hun hadde gått.
Hun gikk ut sånn:
"Jeg kan ikke tro min mor sier jeg må være snillere..."
Her er enda et nylig eksempel:
Vi skulle på ferie,
og dro fra New York City, og skulle gjennom sikkerhetssjekken,
og sikkerhetsvakten fant en boks hummus i konas håndbagasje.
De tok den ut og sa: "Du kan ikke ta med hummus på flyet."
Kona sa: "Jeg har gjort det før."
Som var mindre overbevisende enn hun trodde det ville være.
For svaret var: "Du kan ikke ta med hummus på flyet."
Kona sa: "Men det er ikke en væske."
De sa: "Det er heller ikke fast."
Det viser seg at i slike tilfeller vinner sikkerhetsvakten.
Jeg var på min kones side.
Altså, alle tar med hummus på fly.
Hvorfor tar de henne?
Hver gang du går på et fly nå,
går du ned midtgangen og ser fem-sju bokser med hummus.
Men de tok hummusen hennes.
Vi gikk videre og hun var opprørt og sa:
"Kan du tro det?"
Jeg sa: "Nei." Men jeg sa ikke hva jeg ikke hadde trodd.
Jeg hadde vært ærlig uten å være sannferdig.
Det ville vært slutten på den historien, men vi måtte fly tilbake.
På veien tilbake stoppet kona på vei til flyplassen
på en butikk og kjøpte en boks hummus.
Samme størrelse, om ikke litt større.
Og de fant den igjen.
Denne gangen fant de den i handleposen,
det er jo som å be om det.
De dro den ut
og sa til kona: "Du kan ikke ta med hummus på flyet."
Hun sa: "Jeg har tatt med hummus på flyet før."
Beleilig nok utelot hun hva som hadde skjedd sist.
Likevel tok de hummusen hennes.
Så gikk vi gjennom, og vi ruslet
og jeg skjønte hun var opprørt, og at jeg ikke burde si noe.
Jeg visste at riktig vei fremover var å bare holde munn,
men jeg kunne ikke dy meg, og snudde meg
med et stort smil og sa: "Du tar dem neste gang."
Hun er her i kveld, forresten.
Hun er ikke her!
Er dere sprø?
Som om hun er her, og jeg skal fortelle hummushistorien
vi ikke har snakket om siden.
Dette kan jeg si: Jeg kjenner kona mi.
Hun er en sterk kvinne.
Hun har pågangsmot og besluttsomhet.
Neste gang vi flyr, tar hun med hummus.
Jeg har troen på henne.
Hun vil få med seg hummus på flyet.
Hun drar til flyplassen, åpner håndbagasjen
og tar ut en pose kikerter og en morter.
Og hun vil se sikkerhetsvakten i øynene og si:
"Jeg tror alt her er lovlig og redelig."
Og så bare nikker de, for de vet de har tapt.
Og av respekt for seieren hennes, vil alle sikkerhetsvaktene der
stå for å lage en port hun kan gå gjennom.
De holder opp magnetstavene sine som sverd.
Og hun vil gå gjennom flyplassen under de magnetiske stavene,
og passasjerer vil rope navnet hennes
og kaste pitachips foran beina hennes som roseblader.
Så vil hun gå på flyet, vi setter oss
og hun gjør ferdig blandingen sin,
så sier hun til barna: "Hvem vil ha hummus?"
Og da sier de: "Vi hater hummus."
Jeg hvisker: "Syns ikke noe om."
Barna har aldri sett programmet mitt, men nylig tok jeg dem med,
for vi hadde tiårsjubileum
og president Joe Biden var der.
Takk. Veldig snilt.
President Biden skulle være med i programmet, så jeg tenkte:
Når er neste gang barna mine
får sjansen til å møte presidenten?
Jeg vil kanskje ikke at de skal møte den neste.
Så jeg sa: "La oss...
La oss ta med barna så de får møte presidenten."
Det beste med å se barna møte presidenten
var ikke hvordan presidenten oppførte seg, men hvordan hvert av barna
oppførte seg ulikt basert på personligheten sin.
Førstemann var min eldste.
Min eldste er den snilleste gutten i verden.
Og han prøvde så veldig, som mange andre storesøsken.
Han vil bare være sitt beste jeg.
Han valgte antrekk,
og gikk i de fineste klærne sine fra bildedagen.
Han gikk bare inn i rommet og sa: "Hei, Mr. President,
jeg heter Ash. Hyggelig å møte deg." Jeg var så stolt.
Det knuste hjertet mitt å se hvor godt han gjorde det.
Nestemann var den mellomste sønnen min.
Han ble født i lobbyen i leilighetsbygget...
og oppfører seg slik hver eneste dag.
Jeg kan ikke...
Kan ikke helt forklare det.
Selv om du ikke visste hvem han var,
ville du, om du så ham, tenkt:
"Jeg tror han ble født i lobbyen."
Han valgte også ut antrekket sitt.
Han gikk med konduktørjakke og et par solbriller.
Og danset bokstavelig talt inn i rommet.
Og da han danset inn,
ble min eldste så flau, at han hevet knyttneven.
Og så husket han at tidligere den morgenen
hadde jeg sagt han hadde fin håndskrift, så han...
Min mellomste danser inn i rommet og begynner å synge:
"Joe Biden..."
Han går helt nær ham og skriker presidenten i ansiktet:
"Du er favorittpresidenten min!"
Og Joe Biden ble så forbauset,
for jeg tror ikke engang Joe Biden er Joe Bidens favorittpresident.
Han så på meg sånn: "Har du ikke fortalt ham om Obama?
For han ville... Om han liker meg, ville han ha elsket Obama."
Det beste var likevel datteren min, Addie, på to og et halvt.
Presidenten var utrolig med henne.
Det var virkelig et syn. Hvor snill han var.
Han satt i sofaen, slik at han var i øyehøyde med henne,
og hun gikk bort, og han tok hånda ned i en pose
og dro opp et Commander-kosedyr;
hunden til Det hvite hus.
Han visste ikke dette, men i januar var jeg i Det hvite hus,
og da tok jeg med meg tre Commander-kosedyr
som jeg ga til barna.
Men han tok hånda ned i posen, holdt den frem til Addie, og sa:
Han sa: "Du skal få denne av meg."
Hun bare så på den,
så på ham og sa: "Den har jeg."
Han sa: "Har du en slik?" Hun svarer: "Ja, jeg har en hjemme."
Og han holder den bare og sier:
"Vil du ha enda en?" Hun sier: "Nei."
Jeg var så bekymret for den samtalen hele dagen,
for datteren min er en ihuga Trump-supporter,
ikke i sosiale saker, men skattegreier.
Hun syns ikke NATO-landene betaler nok.
Ikke start en diskusjon hvis du ser henne.
En rar ting er i ferde. Jeg vokste opp i en forstad,
og alt jeg ville var å bo i New York City.
Barna mine bor i New York City,
og de vil bo i en forstad.
Foreldrene mine bor i samme hus som jeg vokste opp i,
i en enkel forstad i New Hampshire.
Hver gang vi drar, sier barna:
"Når skal du tjene nok penger til å kunne kjøpe et sånt hus?"
For vi bor i New York,
og ingenting ved New York gir mening for barn.
Ingenting av New Yorks tiltreknings- kraft appellerer til dem.
De sier aldri: "Jo visst har bestemor og bestefar to hager,
men vi kan gå til kinoen."
Jeg har en av de New York- leilighetene
som du ville sagt var flott, hvis du har bodd der.
Har du bodd andre steder, ville du sagt: "Ja vel."
Her er noen av finessene
ved den svært dyre New York City- leiligheten min.
Det blir aldri helt mørkt.
Det blir aldri helt stille.
Vi bor ved et universitet,
så annenhver natt klokken ett
kan man høre noen rope:
"Krista sier hun møter oss der!"
Og hvem nå enn Krista-nyheten blir ropt til,
hører de det ikke første gangen, så de sier:
"Krista er ikke med oss!"
Da må den første personen si:
"Nei, Krista sier hun møter oss der!"
Og det tar alt jeg har å ikke åpne vinduet og si:
"Krista er død, dere!
Krista døde, og det er liksom så trist, dere, men hun er død."
Har vi varme i leiligheten?
Ja, vi har synlige radiatorer.
Det beste ved dem er at de er så varme, at når du tar på dem,
brenner du deg ikke, du bare dør.
På den måten er de som lava.
Tror jeg.
Radiatorene våre er et kjennetegn på bygninger fra før krigen.
Jeg vet ikke helt hvilken krig det skal være.
De er ikke det eneste førkrigs- kjennetegnet i bygget vårt.
Vi har også en nabo tvers over gangen
som definitivt kunne funnet Preussen på et kart.
Og som Preussen etter andre verdens- krig, har heller ikke hun grenser.
Nylig prøvde jeg å få sønnen min ut døra for å gå til skolen,
og jeg fikk ham ut i gangen
og han hadde bare en av de tøffe morgenene barn har.
Jeg fikk ham ut i gangen, og så brøt han seg
fri og sprang inn i leiligheten,
og da løp jeg etter med skoene hans i hånda,
og lot døra stå åpen.
Jeg fikk ham endelig i en stol,
og prøver å ta på ham skoene, og jeg er opprørt og han gråter,
og vi har bare en dårlig morgen, når vi plutselig hører:
Hysj, lille baby
Ikke gråt
Vi snur oss
og naboen har nettopp kommet inn gjennom den åpne døra
og inn i leiligheten, ikledd en nattkjole
i fargen "viktoriansk gjenferd".
Spøkelset til en jente som druknet i byens brønn.
Jeg elsker at hun var i leiligheten sin og hørte et barn gråte og tenkte:
"Jeg vet hva som roer ned barn.
De skumle barnesangene de synger i skrekkfilmtrailerne."
Men historien fikk en lykkelig slutt,
og den avslutter jeg med.
For i det øyeblikket naboen kom inn,
så min sønn og jeg på hverandre.
Jeg skjønte at han tenkte nøyaktig det samme...
som jeg, for han så på henne,
og så kikket han på meg, og sa: "Faen ta dette."
Da sa jeg: "Du betalte nettopp for college, kompis."
Tusen takk, Chicago. Ha en fin kveld.
Tekst: Eli Konstanse Romsø