Downloaded from YTS.MX
Üdv, Chicago!
Official YIFY movies site: YTS.MX
Helló, Vic Theater!
Úgy örülök, hogy itt lehetek önökkel.
Szeretettel köszöntöm önöket.
Akkor vágjunk is a közepébe!
SETH MEYERS: HALÁLSORON
Válságba került az önbizalmam.
Azért van önértékelési zavarom, mert a hatéves gyerekem
olyasmit mondott nemrég,
ami viccesebb, mint bármelyik eddigi poénom.
Ha a hatévesnek pisilni kell, odajön, és azt mondja: „Pisilni kell.”
Ha a hatévesnek kakilni kell, odajön, és a következőt súgja a fülembe:
„Van egy barna titkom.”
Úgy jó, ahogy van. Magyarázni sem kell.
Mi mást jelenthetne?
„Van egy barna titkom.” Hadd találjam ki! Kakilni kell.
Nem talált. „Anya megcsal a cserkészfőnökkel.”
Mert mindig király, ha az ember gyereke mond valami vicceset.
És még királyabb, ha humorista is vagy, mert attól kezdve, hogy elhangzott,
alig várod a következő fellépést, hogy elsüthesd a poént.
Mert az a helyzet,
hogy a legfontosabb számomra a gyerekeim boldogsága,
de anyaggal is kell szolgálniuk.
Egyszerűbben fogalmazva,
bővelkedjenek anyagiakban, de anyagból sem legyen hiány.
Csináltam egy Lobbibébi című különkiadást, mert a második gyerek... Köszönöm!
Mert a második gyerekünk a házunk előcsarnokában született.
Elképesztő egy sztori!
És ezen kívül,
tudják, milyen hangja van annak, ha az ember humorista,
és a gyereke a ház előcsarnokában látja meg a napvilágot?
Mint egy pénztárgépnek.
Az én olvasatomban
a Lobbibébi állja a tandíjat az egyetemre.
A barna titok alakulóban van.
De nem fedezi egy négyéves képzés teljes költségét,
de talán elég lesz pár szemeszterre egy online kurzuson.
Elég sok szó esik ma a gyerekekről,
és szeretnék méltányos lenni azokhoz, akiknek nincs.
Egy elég jó kis vigaszdíj vár önökre, ami a következő:
A műsor végén,
hazatérve otthonaikba egy rohadt gyerek sem várja önöket.
Szerintem...
ez elég király.
Mértéktelenül filmezhetnek, jelentsen ez bármit is.
Mértéktelenül filmezni.
Mi dögfáradtak vagyunk.
Szó sincs mértéktelen filmezésről,
inkább azt mondanám, hogy mikró dózisban adagoljuk a filmet.
Maximum tíz percet nézünk meg egy epizódból.
A feleségem az első öt percben elalszik,
de nem engedi meg, hogy kikapcsoljam, mert a hirtelen támadt csendben felébred.
Fokozatosan lehalkítom a tévét,
nézem tovább a műsort, miközben egyre halkabban beszélnek,
ami nagyjából olyan, mintha agyérgörcs közben néznénk tévét.
És...
másnap este még egyszer végig kell néznem azt az öt percet.
Így kezdődik. Vagyis lényegében
nekünk egy teljes epizód megtekintéséhez három és fél hónap kell.
A gyerekeimről lesz szó, tehát elárulom a nevüket.
Úgy hívják őket, hogy Ash, Axel és Addie.
Ezek a nevek külön-külön zseniálisak.
Együttesen kimondva kész katasztrófa.
Nem szép dolog így kitolni a nagyszülőkkel,
hogy elvisszük őket, és azt mondjuk, itt van „A”, „A” és „A”.
Ez nekik...
Olyan szavakat kell
az időseknek mondani, amiket merőben másképp kell ejteni.
Ezért van az, hogy a Lipitor nem rímel az arzén szóval.
Kell egy...
bizonyos tisztes távolság.
Nem árulom el, kinek az ötlete volt, hogy minden gyerek neve „A”-val kezdődjön.
Csak annyit mondok, hogy én Seth vagyok, és a nejemet Alexinek hívják.
Sokszor hallottam már: „Alexi?
Biztos, néha keveri a gyerekek nevével,
mert „A”-val kezdődik. Nem keverem.
A legnehezebb dolog talán
egy Alexi nevű feleség kapcsán,
hogy a mi Okos Alexánk gyakran hiszi azt, hogy hozzá beszélek.
És ráadásul
csak akkor szólítom a nejemet a keresztnevén, ha veszekszünk,
és passzív-agresszívan lépek fel,
ami azt jelenti, hogy Alexa gyakran mond ilyeneket:
„Ne haragudj, nem tudom, mit értesz azon: ’Nem mindenki olyan tökéletes, mint te.’”
New Yorkban élünk, és szeretem, hogy itt nőnek fel a srácok.
Persze van egy dolog,
ami fontos, ha New Yorkban élünk, vagy bármelyik nagyvárosban,
nagyon kell vigyázni az utcán.
Minden nap gyalog megyünk a suliba, és már kiskoruktól fogva
a következőt csináljuk, amikor átkelünk az úton.
Odaérünk a járdaszegélyhez, és ránézünk a lámpára,
ami pirosat és kezet mutat,
akkor mind a hárman azt mondjuk: „Piros kéz!” És megállunk.
Ha pedig a zöld emberke sétál, azt mondjuk:
„Zöld ember!” És utána átmegyünk a zebrán.
Nagyon élvezem az egészet, és a fiúkat is szórakoztatja,
meg a járókelők is élvezik a kis műsort.
Szóval jó móka.
Egyik nap a feleségem is velünk volt.
Felnézett a lámpára, és azt mondta:
„Több benne a fehér, mint a zöld.”
Én meg mondom: „Ja...
nem is tudom, hogy érezném magam,
ha a fiúkkal hangosan azt kántálnánk: Fehér ember...
mielőtt átkelünk a zebrán.”
Az súlyosbítja a dolgokat, hogy a gyerekeim kicsit affektálnak.
„Fehér ember!”
„Utat a fehér embernek!”
„Autósok, biciklisek, vigyázat!”
„Fehér ember át akar kelni.”
„A biztonságos átkelés előjog.”
Szülőnek lenni annyit jelent, hogy állandóan elnyomod az igazi énedet.
Mondok egy példát.
Szülőként ügyelni kell arra, hogy ne káromkodjunk. Így is teszek.
De nagyon nehéz visszafogni magam a gyerekek előtt.
Ámbátor,
néha úgy érzem, nem dicsérnek meg eléggé
a legelső elharapott szóért.
Például a minap a konyhában az történt,
amikor a gyerekek hallótávon belül voltak, és a főzőlapra tenyereltem.
Felkiáltottam: „A rohadt életbe!”
A feleségem igencsak korholó tekintetet vetett rám.
És igaza is volt. De ugyanakkor
legszívesebben odahívtam volna őket, és megmondtam volna:
„Ugye, tudjátok, hogy apa azt akarta mondani: „Bassza meg!”
És amikor tolul fel a „bassza meg”,
nem egyszerű arra váltani, hogy: „A francba!”
Egyszerűen nem megy.
Az én koromban az ember meghúzná a hátát, ha ezt tenné.
Ha látnak egy apát nyakmerevítővel,
akkor biztos azt akarta mondani: „A kurva életbe!”
De az jött ki a száján, hogy: „Azt a paszta!”
Nem akarunk káromkodni a gyerekek előtt,
mert a nejünk életünk végéig minket fog okolni érte,
ahányszor csak kimondják azt a szót.
Valójában az a jó,
hogy meg lehet mondani, hol tanulták a csúnya szót.
Például tök árulkodó, ha az iskolában tanulták a káromkodást.
Egyik nap hazajött a gyerek,
és a nappaliban vonult végig azt kántálva:
„Basszus, basszus, basszus, basszus!”
A nejem úgy nézett rám, mintha tőlem tanulta volna.
Én meg, mondom: „Nem tőlem tanulta.”
Még sose számláztam a nappaliban, nem illegettem magam a szobában.
Viszont abszolút árulkodó a dolog, amikor tőlem tanulták.
Az egyik nap a fiam várat épített legóból,
méghozzá az ebédlőasztalon, és összedőlt az egész.
Amikor összedőlt, azt mondta:
„A kurva életbe!”
Igen, ez én voltam. Tőlem tanulta.
Pont így mondom.
Mintha tükörbe néztem volna.
És nem csak a káromkodásról van szó
a gyerekek esetében.
Vannak bizonyos szavak, amiket nem akarunk, hogy használjanak.
Könyörgünk, hogy ne használja az „undorító” szót.
A „hülye” is tiltólistán van. Ne mondd, hogy „hülye”!
Az „utálom” a listavezető.
A gyerekek sokszor mondják dolgokra, hogy utálják,
mi meg: „Ne mondd, hogy utálod!
Mondd, hogy nem szereted, vagy nem kedveled!”
És megpróbáljuk beleverni a fejükbe.
Egyik nap az egyik fiam berontott, és azt kérdezte:
„Apa, tudod, kit utálok?”
Mire én: „Ne mondd, hogy utálod,
mondd azt, hogy nem szereted, vagy nem kedveled!”
Láttam, hogy haragszik, és megkérdeztem, kiről van szó.
Mire ő: „A fickóról, aki megölte Martin Luther Kinget.”
Mire azonnal így reagáltam:
„Jaj, ne! Mindenképp az utálni szót használd!”
Nem szeretném, ha a gyerekem ilyeneket mondana:
„Tudjátok, kit nem kedvelek?”
„James Earl Ray nem tartozik a kedvenceim közé.”
„És ha most megbocsátanak, a jelzőlámpám átváltott.”
„Fehér ember!”
Nem tudnám utálni a gyerekeimet.
Nem tudnám utálni a kölyköket.
Sosem fordulhat elő, hogy utálom őket.
Ezzel együtt, szerintem egészséges dolog...
úgy értem üdvös dolog, hogy tudatában vagyok három dolognak,
amiktől a falra mászom.
Utálom, ahogy dobnak a kockával.
Soha nem marad mindkét kocka az asztalon, hogy ne legyen veszélyben az életük.
Abban a pillanatban, ahogy eldobják, már látom: „Túl nagyot dobsz!”
Kérdezik: „Hogy kell Monopolyt játszani?” Mire én:
„Ha nem esik le a kocka, nyertél.
Ne feledjétek, a nappaliban vagyunk,
nem a Bellagio kockaasztalánál.”
Nagyjából így néz ki, amikor társasozunk.
Előfordul, hogy amikor megkaparintom a kockát, lent maradok.
Hiszen ők nem tudják, hogy megvan.
Olyan jó nyugis a kanapé alatt lenni.
Egy kicsit rugdalózom,
hogy tudják, még élek.
Csak pihizek.
Szemezek egy pókkal.
„Szia, haver!”
„Van gyereked?”
Szóval utálom, amikor dobnak.
Utálom, amikor felébrednek az éjszaka közepén.
Abban a korban vannak, amikor rémálmok gyötrik őket,
és amikor megijednek, átjönnek hozzánk.
Amikor átjönnek a szobánkba,
rögtön tudjuk,
hogy az egyikünknek a következő órában meg kell próbálni visszaaltatni őt.
És ez a dolog már olyan traumatikus a számomra,
hogy eljutottam odáig, ha meghallom nyikorogni az ajtót,
ilyesmi jut az eszembe: „Ha mázlim van, akkor ez egy betörő.”
„Egy sima kis betörő, aki nyugiban ellopja szépen a cuccaimat,
és nem kell a hátát vakargatnom a következő órában.”
Volt egy szörnyű ötletem tavaly nyáron.
A fiamnak rémálma volt, és nem tudott elaludni.
Mire én: „Megvakargatom a hátad. Lehet, hogy az segít.”
Azt hiszem, annyira bejött neki a hátvakarás,
hogy színleli a dolgot.
Bejön a szobámba,
de nem úgy néz ki egyáltalán, mint aki meg lenne rémülve.
Azt mondja: „Rossz hírem van...
visszajött a csontváz.”
„A jó hír az, hogy már felhúztam a trikómat.”
Van egy jó tanácsom arra vonatkozóan,
ha a gyerek azzal nyaggatná önöket, hogy vakargassák a hátát.
Ilyenkor vegyék elő a ragasztószalagot,
és simán ragasszák le a száját.
Nem bírom a dobási technikájukat.
És utálom, ha az éjszaka közepén felkeltenek.
A harmadikhoz letérdelek.
Utálom, hogy annyit beszélnek a láváról.
Állandóan a láva a téma.
Az iskola mindennek az oka, értem.
Kicsiknek tanítanak földrajzot.
Mesélnek a vulkánokról, meg a láváról.
A gyerek meg hazajön, és folyton a láváról kérdezget,
de én semmit se tudok a láváról.
Annyit tudok, ha közelről látják a lávát, akkor rossz apa voltam.
Nem is tudom, hányszor volt az,
hogy épp egy szűk helyre próbáltam beparkolni.
Hátranéztem, és két buta arc nézett vissza rám.
Azt kérdezték: „Ha hozzáérsz a lávához, meghalsz?”
Nem tudnám utálni a gyerekeimet. És sose bántanám őket.
Sose bántanám a gyerekeimet.
Higgyétek el, sose bántanám őket.
De bevallom, előfordul,
hogy néha lerántom róluk a pulcsit.
Mondjuk egy hosszú nap végén, nem veszik maguknak a fáradtságot ahhoz,
hogy segítsenek levetkőztetni őket,
akkor egyszerre megfogom az összes felsőjüket,
és hirtelen felrántom mindet,
mert szégyellem kimondani,
de ez ott és akkor nagy örömet okoz. Különösen, amikor...
fennakad így...
Amikor előtör belőlem a Gépnarancs, és fennakad a gyerek szemhéja.
Nem lesz maradandó károsodás.
Rögtön visszamegy.
Minden megváltozik,
ha az embernek gyerekei vannak.
Nekem van egy nyolc-, egy hat- és egy kétéves.
Van egy vissza-visszatérő rémálmunk,
amikor esküvőre hívnak bennünket.
Kétféle dolog történhet egy esküvői meghívás esetén.
Az első így hangzik:
„Szíves megértésüket kérjük, de ne hozzák el gyermekeiket.”
Ez esetben bébiszittert kell találnunk
arra az estére, vagy a hétvégére, ami nehéz.
Ennél csak az a rosszabb, amikor: „Szeretettel meghívjuk az egész családot,
hogy vegyenek részt a jeles eseményen.”
És ilyesmi csak ostoba, még nem házas emberek agyából pattanhat ki.
Ostoba, gyermektelen párok gondolják csak, hogy jó ötlet,
ha gyerekek is részt vesznek a jeles eseményen, mert nem tudják,
hogy azok tönkre vágnak minden ilyesmit, jeleset és nem jeleset.
Ha elvisszük a srácokat egy esküvőre, már előre rettegek a pillanattól,
amikor odamegyek a táncparkettre,
félbeszakítanom az apa-lánya táncot,
és azt mondom: „Elnézést kérek,
amúgy gratulálok, uram, gyönyörű a menyasszony.
A gyerekek megették a tortát, az egészet, nem tudom, mit mondhatnék,
nem maradt belőle semmi, pedig baromi drága lehetett,
de igaziból a ti hibátok, mert nem kéne itt lennünk.
És ha azt hiszed, én megúszom a dolgot,
hát tévedsz, mert megették az egészet,
vagyis egész éjjel fent lesznek, és egész reggel fosni fognak a tortától.
Amúgy kösz, hogy rájuk adtátok a kis szmokingokat.
Te még nem tudhatod,
hogy a világon a legjobban az ünneplőruhát szeretik,
meg azt, hogy valaki a tűvel a szájában fegyelmezi őket.
Nagyon köszi.
Kösz a gyerek szmokingot. Vennünk kellett volna egyet,
mert gondolom, kevesebbe került volna,
mint amilyen kurva drága volt bérelni.
A nejem a kocsiban van, kérte, hogy búcsúzzak el.
Ő agresszívan nézi a telóját,
mert mielőtt kiment a mosdóba, azt mondta:
'Ne hagyd, hogy megegyék a tortát.' De pont ez történt.
szóval, lehet, hogy soha többé nem beszél velem,
de remélem, ti örökre együtt maradtok, de ha nem így lesz, és elváltok,
átjövök, és a fűre szarok. Kösz szépen!
Jó éjt! Gyönyörű a menyasszony!”
Most már bevallhatjuk, hogy az oltási igazolvány bemutatása
az étteremben a COVID idején egyáltalán nem volt olyan,
mint Németországban a második világháború alatt?
Most már bevallhatjuk? Mert...
ahányszor csak bemutattam az igazolásomat egy étteremben,
a hostess nem győzött bocsánatot kérni.
„Igazán sajnáljuk, megengedi, hogy egy pillantást vessünk az igazolásra?
De elég, ha a telefonján megmutatja az igazolás fotóját,
vagy fotózza le az én igazolásomat, és mutassa meg nekem,
vagy elég, ha bebizonyítja, hogy a telefonjával lehet fotózni,
ez máris elég ahhoz, hogy az asztalához kísérjük.”
Sok Németországban játszódó, második világháborús filmet láttam,
és egy olyan jelenet sem volt, amikor a Gestapo így járt volna el.
Egyszer sem láttam olyat,
hogy a Gestapo berontott volna, és az igazoltatta volna az ott lévőket,
és ezért elnézést kértek volna.
„Ne haragudjanak ezért az igazoltatásos dologért.
Nekünk is olyan kellemetlen.
Mert igazán elhihetik, hogy ezt szeretjük a legkevésbé...
ebben a Gestapo-dologban.
Dehát a főnök...
egy igazi náci.”
Nos...
igen sértő német akcentussal beszéltem.
Gúnyos hangvételű német akcentussal.
Nemrégiben felléptem valahol, és volt egy németajkú néző,
aki a műsor után odajött, és azt kérdezte:
„Gyakran beszél német akcentussal a műsorában?”
Mire én: „Szeretek német akcentussal viccelődni.”
Mire ő: „Mit szólna hozzá, ha egy német humorista
az amerikai akcentust karikírozná?”
Azt válaszoltam: „Sose láttam még német humoristát.”
Milyen katasztrófasorozatnak kellene bekövetkeznie ahhoz,
az életemben, hogy bemegyek egy klubba,
amikor épp valaki azt mondja: „Nagy tapsot kérünk Klausnak!”
Én meg: „Oké, hát erre kíváncsi vagyok.”
És ott ülnék a nézőtéren, és hirtelen azt hallom:
„És az amcsik meg úgy mondják: ’Kérek húsz csirkefalatkát.’”
Én meg azt mondanám: „Nem is így beszélünk.”
Szóval a goromba választ követően összeszedte magát:
„Na jó, és afrikai akcentussal is viccelődne?”
Mire én: „Édes istenkém! Sose poénkodnék afrikai akcentussal.”
Mire ő: „Hol húzódik a határ?”
Hogy hol húzódik a határ
a tekintetben, hogy egy fehér humorista milyen akcentussal viccelődhet 2024-ben?
„Európában.”
Finnországtól Olaszországig, és Portugáliától Ukrajnáig.
Nem szaroznék a törökökkel. Ott a határ.
Ez esetben nyugis humorista-karrier vár az emberre.
Megmutatom, mire gondolok.
Szerintem egy svéd így rendel kaját egy kínai pincértől.
„Hali! Netán van szecsuáni csirke?”
„Nem, elfogyott.”
Direkt a svéddel példálóztam,
mert kizártnak tartom, hogy lenne sértő svéd akcentus,
és arra alapoztam a feltevésem, hogy a Muppet Show-t nem tiltották be.
Miért nem?
Miért nem volt gáz a svéd séf dumája?
Gyerekkoromban
így ismerkedtem meg a svéd nemzettel.
Azt hittem, minden svéd ilyen.
Tökkelütöttek, és kiesik a kezükből a fakanál.
El tudják képzelni, milyennek hangzott volna,
ha egy pakisztáni séffel példálózom?
Nem fogom megmutatni.
De most legalább tudom, milyen hangot ad,
ha 1500 ember egyszerre szorítja össze a farpofáját.
A gyerekeim nagyon szerencsések.
Mind a négy nagyszülő jelen van az életükben,
és sokszor találkoznak velük személyesen,
de FaceTime-on is sokszor beszélgetnek.
Minden nap beszélnek egymással.
Nagyon eltér mindez attól, ahogy én beszélek a nagyszüleimmel.
Apám egyszer egy évben felhívta nekem a nagymamát,
és úgy beszélt vele, mint ahogy egy emberrabló
tárgyal a rendőrséggel.
„Köszönj a nagyanyádnak!”
Én: „Szia, nagyi!” És kikapta a kezemből a telót.
És mondta: „Már tudod, hogy a gyerek él.”
„Tegyél öt dollárt egy borítékba, és hagyd a megjelölt helyen!”
Jó, hogy vannak nagyszülők.
Ez az élet egyik legkülönlegesebb ajándéka.
Nagyon boldoggá tesz.
Az az egy nehézség van,
hogy a nagyszülők egészen más nevelési elveket vallanak,
másképp neveltek minket, mint ahogy mi neveljük a gyerekeinket.
Régen volt az, amikor apám kicsikkel foglalkozott,
de az öreg konzervatív típus volt.
Apám ordítozott velem és az öcsémmel, és nem volt olyan, hogy harmadszor szólok.
Egyszer szólt.
És ha nem engedelmeskedtél, azonnal jött a pofon.
Mi modernebb elveket vallunk, kerüljük a konfrontációt.
Nem kiabálunk velük. Olyasmiket mondunk... Ha rosszalkodnak,
hogy: „Látom, nagyon feldúlt vagy.
Nem szeretném semmibe venni a valós érzéseidet,
de arra biztatnálak, hogy dolgozd fel őket,
méghozzá oly módon, hogy az hasznodra váljon.
És közben ne felejtsük el a legfontosabbat,
hogy ez a te otthonod is, nem csak a miénk.”
Előfordul, hogy apám átjön, és előveszi a régi stílust,
valamit megtilt a gyerekeknek, de azok semmibe veszik,
és akkor rájuk kiabál.
Amikor apám kiabálni kezd velük, azonnal közbeavatkozom.
Leszúrom őt: „Apa, mi nem így járunk el, ez a te módszered.
És nem szeretném semmibe venni a módszereidet,
vagy megbántani téged...”
De talán maguk is így vannak vele, amikor apám leüvölti a fejüket,
azt kérem, hogy hagyja abba.
De legbelül megszólal egy alig hallható hangocska,
ami szinte ordítani akar: „Hordd le őket a sárga földig!
Hadd tudják meg, milyen jó dolguk van!”
Azt kell, hogy mondjam, nem biztos, hogy jók a modern nevelési elvek.
Nem látom az eredményt.
Az egyik nap a nyolcéves beleharapott hatévesbe.
Úgy értem, rendesen. Nem is verekedtek.
Meglátta őt a szoba másik végében, én meg néztem, mit csinál.
Szóval gondolt egyet: „Most megharapom.”
Olyan volt mint egy robot: „Harapási üzemmód be.”
Odament, és beleharapott. Majd közölte: „Nem is haraptam meg.”
Mondom: „Ott van a fogad nyoma.
Ha elvinném az öcséd karját egy fogtechnikushoz,
simán csinálhatna egy fogszabályozót neked.”
Nagyon begurultam, nem szoktam amúgy, és karon ragadtam.
„Büntetést kapsz.” Beküldtem a szobába, és rávágtam az ajtót.
Arra gondoltam,
hogy öt percig ott hagyom, hogy magába szálljon.
Öt percig gondolkodjon el a tette következményein.
De egy puhány balfék vagyok,
és két és fél perc múlva már ilyenek jutottak eszembe.
„Atyaúristen! Élete végéig terápiára kell járnia.
Sose heveri ki ezt a traumát.
Meg kell mondanom neki, hogy ő az én kis arany csillagom,
és mindig szeretni fogom, történjék bármi.”
Kinyitottam az ajtót, gondoltam, a gyerek romokban hever majd
a szoba közepén a padlón.
De nemcsak hogy nem hevert romokban, hanem az ablakban lógott,
kibámult, nézte a járókelőket, és magasról tett a világra.
Mint egy jelenet egy francia újhullámos filmben.
Épp csak a barettsapka meg a cigi hiányzott.
„Megharaptam volna?
Meglehet.
De az életben vagy te harapsz,
vagy téged harapnak meg.”
Van egy jó kis elméletem.
Elmondom.
Szerintem az én gyerekeim
kiabálni fognak a saját kölykeikkel.
Egy generációt ugrik a módszer.
Szerintem esténként
a fiaim dumálgatnak az ágyban, és azt mondják:
„Ha felnövök, nem leszek olyan nyomi, mint apa.
Úgy fogok ordítani, mint nagyapa.”
Mire a másik: „Ja, én sem leszek olyan puhapöcs, mint apa.
’Semmibe venni az érzéseket?’ Csicska, ébredj fel!”
A feleségem szerint, a világ segíthet nekünk a nevelésben.
Ezért Instagram anyák Instagram videóival bombáz engem,
akik osztják az észt.
Azt gondolom, ha túl jól néznek ki,
akkor az ő gyerekeik nem olyanok, mint a mieink.
Ha tökéletes a frizurájuk, és fényfüzér van a szobában,
úgy vagyok vele, hogy: „Ez nem a mi világunk.”
Néha rejtélyes tanácsokkal szolgálnak.
Az egyik nap kaptam egy videót, amiben egy nő nyugodt hangon ezt mondta:
„A gyermek számára fontos a pozitív visszajelzés.
Ha reggel azt mondjuk a gyereknek, hogy nagyon szép a kézírása,
este kevésbé valószínű, hogy orrba vágja a tesóját.”
Nem tudom, hogy ez igaz-e vagy sem, mert általában túl későn jut eszembe.
Ott csépelik egymást az egyik a sarokban,
és meg odarohanok, és: „Nagyon szépen írsz!”
Van egy...
Van egy instagramos anya, akinek nagyon bírom a stílusát.
Ő az, aki már szinte alig áll a lábán,
de még van ereje videózni, és mindezt az Ideglelés stílusában.
Vagyis a gardróbban kuporog, nehogy a srácok rátaláljanak.
Azt mondja: „Helló, nincs sok időm.
Rájöttünk, hogy jön le a filctoll a falvédőről.
Az a lényeg, hogy... Ó, jaj! Megtaláltak!”
A feleségem és én is nagyon jóban vagyunk a szüleinkkel,
szinte ez volt az első dolog, ami közös volt bennünk.
Gondoltuk, nekünk is lesz családunk, lesznek gyerekeink,
és reméltük, ők is pont olyan jóban lesznek velünk.
Namármost, vannak különbségek is a családok között.
Gyerekkoromban nálunk
az volt a szabály vacsoránál, hogy akkor beszélj, ha kérdeznek.
Ha beszélsz, akkor a konkrét témához szólj hozzá.
És a legfontosabb: „Mindig várd meg,
amíg a másik ember befejezi a mondandóját.”
Ezzel szemben a feleségeméknél így ment:
„Ahogy eszedbe jut valami, azonnal mondd ki hangosan!
Az az ideális, ha már akkor kimondod, mielőtt végiggondoltad volna.
Próbáld meghallani a befejezett gondolatot hangosan kimondva...
már a legeslegelején.”
A feleségem családjának másik kedvenc tulajdonsága,
hogy felhívják az éttermet, hogy rendeljenek kaját,
és már a vonalban van valaki az étteremből,
amikor körbekérdezik, hogy ki mit kér.
A beszélgetés közben fikázzák le az adott étterem kínálatát.
Például: „Kértek nokedlit?”
Mire megszólal valaki a szobában: „Nem, szottyos a nokedlijük.”
„Nem kérünk nokedlit.”
A feleségem zsidó családból való, amit még nem említettem,
de már utaltam rá.
Ha van valami, amiben a zsidók egyetértenek,
azt én is szeretném tudni.
Nem győzöm hangsúlyozni, hogy ezek pro-szemita poénok.
Imádom a zsidó feleségemet,
imádom a zsidó gyerekeimet.
Odáig vagyok a rokonaimért.
Azt bírom a legjobban bennük, hogy könnyű megtalálni őket.
Ha keressük őket, akkor mindig éppen az én dolgaimba ütik az orrukat.
„Nem tudsz kopogni?”
Lesz egy nehéz beszélgetésünk a gyerekekkel,
mert a feleségem nagyszülei holokauszt-túlélők voltak.
És ezt valamikor el kell magyarázni nekik.
Az a gond a gyerekekkel, hogy olyan kérdéseket tesznek fel,
amikre az ember nincs felkészülve, és kényszerhelyzet elé állítanak.
Valamelyik nap
a nejem azt találta mondani valamelyik gyereknek:
„Szerencsés vagy, hogy ismerheted mind a négy nagyszülőt.
A nagyi nem ismerte a nagyszüleit.
Mire a gyerek: „Mi történt velük?” Erre a nejem: „Meghaltak a háborúban.”
„Katonák voltak?”
Mire a nejem: „Nem mindenki katona, aki meghal egy háborúban.”
Egy kicsit elgondolkozott, és:
„Tehát dobosok voltak?”
Látott egy képeskönyvet a Függetlenségi háborúról.
És mondhatom, elég logikusan
azt a következtetést vonta le, hogy a katonák halálos veszélyben voltak,
de az elöl lévő dobosok meg is haltak.
Tök rossz lehetett jó dobosnak lenni a Függetlenségi háború idején.
A legrosszabb időzítés jó dobosok számára.
Gondolom, úgy volt, hogy hallották, dobosokat keresnek,
tisztára beindultak, hogy ez király!
„Nekünk nem kell harcolni, hanem szépen gyakorolhatunk hátul.
És ha a túlélők odaérnek, adunk nekik egy jó kis műsort.”
És felemelték a kezüket: „Tudok dobolni.”
Mire a toborzók: „Szuper, vedd fel a dobot, és nyomás előre!”
„Hogyhogy előre?”
Mire ők: „Lesz ott még egy dobos,
meg valaki furulyázni fog.” Mire ő:
„Igaziból fuvola.” Erre ők: „Ne kezdd el, furulyás!”
A feleségem szerint át kéne térnem a zsidó vallásra.
Azzal érvel, úgyis mindenki zsidónak hisz.
Nem rossz érv. Negyedrészben vagyok zsidó.
Minden általam ismert zsidó azt kérdezi: „Ugye zsidó vagy?”
Negyedrészt svéd származású vagyok. De még soha egy svéd sem...
Így beszélnek.
Nem fogok mentegetőzni emiatt.
Miért hazudtak volna a Muppet Show-ban?
Így beszélnek a svédek. A laborasszisztensek meg így...
Nemrég kiderült pár dolog a származásommal kapcsolatban,
mert részt vettem a PBS Finding Your Roots műsorában,
Henry Louis Gates professzor zseniális műsorában.
Fantasztikus ember!
És megtudtam pár dolgot a családomról, amiket eddig nem tudtam.
Litván zsidók leszármazottja vagyok.
A litván zsidók elhíresült mondása a következő:
Húzzunk a picsába Litvániából!
De én rossz alanynak számítottam a Finding Your Roots műsorához,
mert elég nehéz nekem meglepetést okozni.
És a műsor legjobb része, amikor fény derül a származással
kapcsolatos információra, akkor az alany elámul.
És mivel én nem vagyok egy ámulós típus,
így rosszul sikerült az egész.
Henry Louis Gates jelentőségteljesen rám nézett, és azt mondta:
„Egészen 1650-ig sikerült visszavezetni a családfáját.
Megtaláltuk a nevét az egyik városi nyilvántartásban,
amely 1650-ből való.
Milyen érzés ez?
Milyen érzés tudni, hogy a családfája
egészen 1650-ig visszavezethető?”
És én annyit tudtam kinyögni: „Tudtam, hogy embertől származom.”
Nem azzal állt elő, hogy az üknagyanyám sellő volt.
Egyszer tényleg meglepődtem, de az is véletlen volt.
Egymással szemben ültünk, és volt egy asztal köztünk,
és az asztalon hevert egy nagy könyv, tele infóval.
Ő vezette fel a történetet.
És miután felvezette,
megkért, hogy lapozzak egyet az információ felfedéséhez.
És akkor azt mondta:
„Ön előadóművész.” Mire én: „Így van.”
„Volt más előadó is a családban?”
Mire én: „Egyetlen ember sincs a felmenőim között,
aki előadó lett volna.”
Mire ő: „Lapozzon egyet!
Mert fantasztikusan izgalmas lesz, amit most látni fog.”
Lapoztam egyet, és gyászjelentés volt azon az oldalon,
amely tudatta a világgal, hogy az ükapám öngyilkos lett.
Henry Louis Gates rákérdezett: „Mi áll benne?”
Mire én: „Ó!”. Pont ezt mondtam.
„Az ükapám öngyilkos lett.”
Henry Louis Gates, dicséretes módon,
rám nézett, és azt mondta: „Tévedés történt. Elnézést.
Ez nem kerül adásba.”
És azt kérte, lapozzak még egyet.
A következő oldalon az állt: „Nagyapa fellépett egy iskolai darabban.”
Mire ő: „Ez óriási, nem?” Én meg: „Henry...
nem tehetjük simán túl magunkat azon, hogy véletlenül gyászjelentést mutatott.”
Mintha egy bűvész ezt csinálná: „Ezt a kártyát húzta?”
Mire ön: „Nem, ez egy kép a pöcsödről.”
„Baszki! Kurva élet! Bassza meg!
Ezt a kártyát húzta?
A pikk kilencest? Ez volt az?
Még a pöcsös kép jár a fejében?”
„Ja!
Pontosan, haver!”
Ez az a pont, amikor sok humorista
előáll a transznemű témával.
Örömmel közlöm, hogy nekem nincs ilyen témám.
Végtelenül szeretem és tisztelem a transznemű embereket.
És az is zavar, amikor az emberek azért rinyálnak,
hogy milyen kellemetlen egy transznemű esetében,
hogy meg kell tanulniuk egy új nevet,
vagy más névmást használni, és még a levelezési rendszerben
is át kell írni a nevét.
De álljunk meg egy pillanatra!
Mi lenne a nehezebb?
Ha egy családtagjuk nemet váltana,
vagy egy önökhöz közelálló kijelentené, hogy másnaptól
vegán lesz?
Mi nehezíti meg jobban az életüket?
Elárulom, hogy öt évvel ezelőtt az öcsém vegán lett,
és azóta többször is együtt ünnepeltük a hálaadást,
és tutira jobban bírnám, ha apám a következő hálaadáskor
bejönne, és azt mondaná: „Nő lettem...”
minthogy még egy hálaadás azzal teljen,
hogy az öcsém másodpercenként megkérdezi: „Vaj van benne?”
Mire én: „Mindenben van vaj, baszd meg!
A hálaadás lényege, hogy mindenben bőven van vaj.”
Így kezdődött a hálaadás. Átjöttek az őslakosok vendégségbe.
Mondták, hogy ez itt tengeri. A telepesek ezt mondták:
„Tegyünk rá vajat, és hívjuk kukoricának!”
Mire az őslakosok: „Te jó ég! Ez így sokkal jobb,
hogy hálálhatnánk meg?” Mire a telepesek:
„Van egy ötletünk, de még nem áruljuk el.”
„Fehér ember.”
Az öcsém megszállott egy csávó, és nem eszik mézet.
Az a vegán, aki mézet eszik, az méh-gán.
Kiderült, azért nem eszik mézet,
mert egyik nap átjött hozzám,
és hozzávágtam egy granola-szeletet, mert baromi éhesnek tűnt, szóval...
Felvette a földről, és elkezdte olvasni a címkét.
Ha a vegánizmusnak lenne jelképe,
akkor az egy ételcímkét olvasó ember lenne.
„Van egy kis gond.”
Amúgy tök jó lenne vegánnak lenni.
Minden érv mellette szól.
Környezetkímélő és humánus.
De megmondom, mi a legfőbb érv mellette.
Az öcsém sokkal egészségesebbnek néz ki.
Ha látnának rólunk egy közös képet,
már tegnap leszoktak volna a húsevésről.
Az öcsém arca csak úgy sugárzik, én meg úgy nézek ki mellette,
mint aki egy lámpást tart a kezében a komp tatján. És azt nyögi...
„Baromi sűrű a köd, de azért átjutunk.”
Az előbb beszéltem a rokonokról, de külön figyelmet szeretnék szentelni
az én csodálatos anyósomnak.
Szerintem ő a világ legjobb anyósa.
És azt szeretem benne a legjobban,
hogy sokszor van olyan,
hogy néha szerinte is kibírhatatlan a feleségem.
Megesik, hogy az anyósom előtt kapunk hajba,
és ilyenkor az anyósom a szoba sarkából
a tekintetével az enyémet keresi, mintha azt mondaná: „Bocs!”
Egy szó sem hangzik el.
Ennek csak úgy van értelme, ha egyetlen szó sem hangzik el ilyenkor
a feleségem viselkedéséről.
Ha netán a védelmemre kel szóban is,
az kész katasztrófa.
Minden nős ember tudja, hogy a legbölcsebben akkor járunk el,
ha egyetértünk a párunkkal, amikor zsörtölődik.
Nem is tudom hányszor volt olyan, hogy estefelé
lefekvéshez készülődtünk, és a feleségem így szólt:
„Hát nem hallatlan, hogy az anyám szerint kedvesebbnek kéne lennem veled?”
Én meg így reagálok: „De. Micsoda egy némber!”
„Törődne inkább a saját dolgával.”
A feleségem utálatos.
Egy pillanat...
De csak velem. Undok velem, de nagyon kedves a srácokkal,
és ez így sokkal jobb, mintha fordítva lenne.
Ha kedves lenne velem,
és undok lenne a gyerekekkel, az életem kész katasztrófa lenne.
Hazajönnék, és a srácok megrohannának:
„Hé, csinálj már valamit, a te gyerekeid is vagyunk!”
Én meg: „Hagyjátok abba, nem szabad megtudnia, hogy jóban vagyunk.”
Amúgy nem bántani akarom a feleségem.
Az undokságát próbálom mentegetni.
Rohadt sokat dolgozik, van három gyereke.
Nagyon ki van merülve. Egész nap dolgozik.
A feleségem ügyvéd.
A New York-i ügyvédi kamara tagja. Csodás nő.
A New York-i a legjobb szakmailag.
Giuliani is a tagja volt.
Mindig nagyon fáradt, de végtelenül türelmes a srácokkal,
és néha rajtam csattan az ostor, de bevallom, meg is érdemlem.
Rohadt idegesítő tudok lenni... Mondok rá pár példát.
Mivel érdemeltem ki, hogy undok legyen velem?
Három gyerek van, és még mindig nem tudom, hogy kell összecsukni a babakocsit.
Lövésem sincs. Nézek rá, mint egy kutya, akivel origamit akarnak csináltatni.
Fogalmam sincs, hogy kell összecsukni.
Rázogatom, ide-oda lökögetem.
Egy gyors kérdés a hölgyeknek.
Előfordult önökkel, hogy látták a férjüket szenvedni a babakocsival,
és az jutott eszükbe: „Hogy képzeltem,
hogy ez az ember képes lesz engem szexuálisan kielégíteni?”
Miközben a férfi: „Asszem, megvan.
Majdnem jó”. Önök meg: „Ott egy pöcök.”
A férfi meg: „Nem kell, mindjárt megvagyok.
Még lökögetem egy kicsit.”
Mondjak valami végtelenül szomorút?
Amikor a feleségem először hallotta ezt a poént,
majd kipukkadt a nevetéstől.
Kitört belőle a röhögés.
Bekiabált a közönség soraiból: „Ámen, tesó!
Mondd csak!”
Ez nem azt jelenti, hogy a feleségem tökéletes.
Van pár dolog, amin szívesen változtatnék.
Az egyik például az,
hogy szívesen finomítanék az információ átadási technikáján.
A feleségem sokszor közöl fontos dolgokat úgy,
hogy háttal van nekem, és épp kifelé megy az ajtón,
és közben motyog.
Ilyesmiket: „Ma itt voltak a gázosok,
és mondták, hogy szivárgás...”
Már sokszor összezördültünk olyasmin, amikor azt mondja:
„Ugye, nem felejtetted el? Egy óra múlva Harrisékkel vacsorázunk.”
Én meg: „Mégis mikor mondtad ezt?”
„Hétfőn, amikor kifelé menet a levélnyíláson keresztül beszóltam.”
A másik dolog, amin szívesen változtatnék: a kedvenc kávéfajtájának megnevezésén.
A feleségem kedvenc kávés itala a matcha latte.
Ha esetleg nem ismerik, elárulom, hogy még hol nem.
Abban a kávézóban, ahová betér az ember.
Bunkóság ilyesmit kérni, amikor az a szitu:
„Iszunk egy kávét, te mit kérsz?” Ez pont olyan, mintha:
„Pizzát rendelünk, kérsz valamit?
„Egy quiche Lorraine-t.”
„Nem árulnak ilyesmit.” „Nem árt megkérdezni.”
„De igen, árthat. Nem akarom, hogy hülyének nézzen.”
Azért szereti a matcha lattét, mert nehezen lehet hozzájutni.
És ezt azért mondom,
mert a feleségem szeretetnyelve a szívességkérés.
Ismerik a szeretetnyelv koncepcióját?
Azok számára, akik nem hallottak róla, felvázolom a lényegét.
Öt alapvető szeretetnyelv van a szeretet elnyerésére.
A szívességkérés, az érintés, a közösen eltöltött idő, apró ajándékok
és a biztató szavak.
Nem tudom, ki állította össze ezt a listát.
De tuti, hogy az illetőnek a szívességkérés a szeretetnyelve.
Mert szerintem óriási átverés, hogy a szívességkérés
együtt szerepel a listán a másik négy tök normális dologgal.
Elmondom, milyen az élet, ha az egyikünk érintésre vágyik, a másik meg szívességre.
„Amikor hazaérek, ölelésre vágyom.”
„Meg kéne javítani a bojlert.”
Közösen eltöltött idő: „Sétálunk egyet?”
„Igen, csak előbb tisztítsd meg az ereszcsatornát.”
Mintha egy légitársaság hűségprogramja ilyen lenne: „Van arany, platina, ezüst,
és olyan, hogy landolás után kitakarítja gépet.”
Szóval eddig arra hoztunk példákat,
milyen nehéz sorsa van a humorista-feleségnek.
De hadd áruljam el, mit gondolok én a házasságomról.
Mert valóban nehéz dolog egy humorista feleségének lenni.
De egy nős humorista élete sem fenékig tejfel.
Arra gondolok, hogy egy nős ember esetében,
ha veszekedésre kerül sor, akkor az a legjobb,
ha olyasmit mondunk, ami feloldja a konfliktust.
De ha az ember humorista, nem ilyen dolgok jutnak az eszébe.
Humoristaként egy konfliktus közepén mindig azon jár az ember esze,
hogy milyen poént dobhatnék be, amitől elfajulhat a helyzet.
Mondok egy példát. A fiaim szeretik a szuperhősöket,
és mindig kérdezgetnek róluk.
Például: „Batman legyőzné Pókembert?
Ki az erősebb, Hulk vagy Thor?”
Valamelyik nap azt kérdezték: „Ki a gyorsabb? Superman vagy Flash?”
Klasszikus képregény-dilemma.
Büszke voltam, hogy egyáltalán eszükbe jutott.
Mire én: „Nézzük meg a YouTube-on!”
És persze találtam egy háromperces videót
Superman és Flash versenyéről az Igazság Ligájában,
és mondtam nekik, hogy nézzük meg.
A történet fontos eleme,
hogy a gyerekeink nem nagyon néznek videókat.
Nem azt mondom, hogy jobb szülők vagyunk, mint önök.
Csak azt, hogy a gyerekeink okosabbak lesznek, mint a maguk srácai.
Mindkét térdemen egy-egy gyerek, és elővettem a telómat,
és néztük Superman és Flash versenyét,
és a feleségem bejött, majd megkérdezte: „Mit csináltok?”
Mire én: „Superman és Flash versenyét nézzük.”
Mire ő: „Rajzfilmben?”
Én pedig nem bírtam magammal, és azt mondtam: „Nem, élőben.
Nem fantasztikus? Megtalálták az eredetijüket.
Nem is a valódi figurákat,
hanem ilyen sivatagi lényeket, erről szólt a természetfilm.
Láttak ilyen kék meg piros...
Így néztek ki, és mi csak...” A nejem otthagyott minket.
És menet közben motyogott:
„Nem is értem anyát. Miért legyek kedves ehhez a...
Van egy másik példa is.
Nyaralni mentünk,
és New Yorkból repültünk, és volt biztonsági ellenőrzés.
A biztonságiak találtak egy tubus humuszt a nejem poggyászában.
Kivették, és azt mondták: „Nem vihet fel humuszt a gépre.”
Mire a nejem: „Máskor is vittem fel humuszt.”
Ami nem hangzott túl meggyőzően.
Mert az volt a válasz, hogy nem vihet fel humuszt a gépre.
Mire a feleségem: „Ez nem folyékony.”
Erre ők: „De nem is szilárd.”
És hát ilyen esetekben a biztonságiaknál volt a pont.
Én a nejem pártját fogtam.
Hisz, mindenki visz fel humuszt a gépre.
Miért őt pécézték ki?
Manapság megyünk a sorok között a gépen,
és öt-hét tubus humuszt is látni.
De az övét elvették.
Továbbmentünk, és ő csak puffogott.
Azt kérdezte: „Hát nem hihetetlen?”
Mire én: „De az.” Csak nem mondtam meg, mire értem.
Őszinte voltam, csak nem az igazat mondtam.
És itt vége is lenne a sztorinak, ha nem kellett volna visszarepülni.
A reptérre vezető úton a nejem
megállt egy Whole Foodsnál, és vett egy tubus humuszt.
Ugyanakkorát, ha nem nagyobbat.
És megint megtalálták.
Ezúttal a Whole Foods-os zacskóban.
Erre mondják: te akartad.
Kiemelte a tubust,
és azt mondta: „Nem vihet fel humuszt a gépre.”
Mire ő: „Már előfordult korábban.”
Persze nem közölte velük az ezzel kapcsolatos legújabb fordulatot.
Így is elvették a humuszt.
Mentünk tovább, és éreztem, ki van akadva, de tudtam, legjobb, ha nem szólok semmit.
Tudtam, az a leghelyesebb, ha nem kommentálom a dolgot,
de nem bírtam magammal, és azt mondtam neki
egy nagy mosoly kíséretében: „Majd legközelebb tiéd a pont.”
Amúgy itt van ő is ma este.
Dehogyis!
Meg vannak húzatva?
Még hogy itt van, és én előadom a humuszos sztorit,
amiről azóta nem beszéltünk.
Mondok én valamit: ismerem a feleségem.
Szilárd jellem.
Elszánt, és nem hagyja annyiban.
Ha legközelebb repülünk, felviszi a humuszt a gépre.
Hiszek benne.
Hiszem, hogy fel fogja vinni a humuszt.
Odamegy a reptérre, kinyitja a kézi poggyászát,
és a gépen elővesz egy zacskó csicseriborsót meg egy mozsarat.
Belenéz a biztonsági ember szemébe, és azt mondja:
„Ezeket mind szabad felvinni a repülőre.”
És akkor az bólint egyet, mert tudja, hogy veszített.
És a győzelme elismeréseképpen az összes biztonsági ember
sorfalat áll neki, hogy átmenjen alatta.
Magasba lendítik a mágneses kereső pálcájukat.
És ő átmegy a mágneses pálca-erdő alatt,
a többi utas az ő nevét kiáltja,
és pitadarabokat szórnak a lába elé rózsaszirom gyanánt.
És mi felszállunk a gépre, leülünk a helyünkre,
a nejem előveszi a mozsártörőt,
majd megkérdezi a gyerekeket: „Ki kér humuszt?”
Mire ők: „Utáljuk a humuszt.”
Én meg odasúgom: „Ne is törődj velük!”
A gyerekeim még sosem látták a műsoromat, de nemrég elhoztuk őket,
mert a műsor tízéves évfordulóját ünnepeltük,
és Joe Biden elnök is megtisztelt minket.
Kösz, nagyon kedves önöktől.
Tehát Joe Biden is eljött, és az jutott eszembe:
Mikor lesz még egy olyan alkalom, hogy a srácok találkozhatnak az elnökkel?
Lehet, nem akarnám, hogy találkozzanak a következővel.
Szóval, gondoltam, miért ne.
Hozzuk el a gyerekeket, hogy találkozzanak vele.
Az elnökkel való találkozás legjobb eleme nem is az,
ahogy az elnök reagált, hanem ahogy a kölykök viselkedtek,
hisz mind másképp, a személyiségüktől függően.
Lássuk a legidősebbet.
A legidősebb fiam a legédesebb gyerek a földön.
Rettentően igyekszik, ahogy a legidősebb testvérek szoktak.
A világ legjobb gyereke szeretne lenni.
Kiválasztotta a ruháját, igyekezett a legelegánsabb öltözékben megjelenni.
Belépett a helyiségbe, és köszönt: „Üdvözlöm, elnök úr!
Ashnek hívnak, nagyon örvendek.” Dagadt a keblem a büszkeségtől.
Majd megszakadt a szívem, olyan fantasztikus volt a fellépése.
Aztán jött a középső gyerek.
Aki a házunk előcsarnokában született...
és ehhez mérten viselkedik minden áldott nap.
Nem is...
Nem tudom, mit értek ez alatt.
De azt tudom, ha netán valaki nem ismerné,
és meglátná őt, összecsapná a kezét:
„Ez tutira egy előcsarnokban született.”
Ő is maga választotta az öltözékét.
Egy kalauzkabát volt rajta, és Ray Ban napszemüveget viselt.
És szabályosan belibbent.
A srác belibbent a helyiségbe,
és az idősebb fiamnak azonnal ökölbe szorult a keze.
De eszébe jutott, hogy aznap reggel
megdicsértem a kézírását, és...
A gyerek belibbent, és dalra fakadt: „Joe Biden!”
Odament egészen közel hozzá, és elüvöltötte magát:
„Maga a kedvenc elnököm!”
Joe Biden nagyon meglepődött,
mert nem hiszem, hogy Joe Biden kedvenc elnöke Joe Biden lenne.
Rám nézett: „Nem említette neki Obamát?
Mert ha engem bír, akkor Obamát nagyon szeretné.”
És persze a legjobb volt a lányom, a két- és féléves Addie.
Az elnök elolvadt tőle.
Csodás volt látni, milyen kedves volt.
Ott ült a kanapén, így a gyerek szemébe nézhetett,
és a kicsi odament, az elnök benyúlt egy táskába,
és elővett egy az elnök kutyáját mintázó plüsskutyát,
Commandert, a Fehér házból.
Az elnök nem tudta, hogy januárban jártam a Fehér házban,
és három ilyen plüsskutyát is kaptam,
amiket a gyerekeknek adtam.
Szóval benyúlt a táskába, és Addie felé nyújtotta a kutyát.
„Ezt neked hoztam.”
Addie ránézett,
és azt mondta: „Már van ilyenem.”
Mire az elnök: „Van ilyen kutyád?” Erre a kislány: „Igen, otthon.”
A kezében tartotta az ebet:
„Nem akarsz még egyet?” Mire a kislány: „Nem.”
Egész nap aggódtam a kettejük találkozása miatt,
mert a lányom Trump-hívő,
nem a társadalmi problémák miatt aggódik, hanem az adók miatt.
A NATO a vesszőparipája, a NATO-országok nem fizetnek rendesen.
Nem érdemes vitázni vele ezen a téren.
Van egy másik fura dolog, mégpedig az, hogy én külvárosi voltam,
és mindig is New Yorkban akartam élni.
A gyerekeim New Yorkban élnek, és a külvárosba vágynak.
Mondjuk, elmegyünk a nagyszülőkhöz. A szüleim ott élnek, ahol felnőttem,
egy tök unalmas New Hampshire-i külvárosban.
Amikor csak eljövünk tőlük, azzal bombáznak:
„Mikor lesz annyi pénzed, hogy vegyél egy ilyen házat?”
Mert New Yorkban élünk, de a kölyköknek semmi vonzó nincs a New York-i létben.
Egyszerűen nem hatja meg őket New York.
Nem mondanak olyat, hogy a nagyiéknél hatalmas kert van,
de mi gyalog is mehetünk színházba.
Egy igazi New York-i lakásban lakunk,
ha élt valaki New Yorkban, azt mondaná: „Szuper kecó.”
Ha valahol máshol is élt már, azt mondaná: „Ja, persze.”
Megpróbálom leírni, milyen
egy méregdrága New York-i lakás.
Nem lehet besötétíteni.
Sosincs csend.
Egy egyetem mellett lakunk, vagyis minden éjjel egy óra körül
ordibálásra ébredünk.
„Krista üzeni, hogy ott tali!”
Bárki legyen is az, akinek a Krista-téma szólt,
nem hallotta meg elsőre, vagyis tovább folytatódik:
„Krista nincs itt!”
Erre az első ordibáló újra megszólal:
„Nem, Krista üzeni, hogy ott tali!”
Minden akaraterőmre szükség van, hogy ne ordítsak ki az ablakon:
„Hé, emberek! Krista meghalt!
Krista meghalt, tökre sajnálom, de a csaj kinyiffant!”
Hogy van-e fűtés a lakásban?
Fedetlen radiátorok vannak nálunk.
Az a fantasztikus, hogy olyan forró a radiátor,
hogy nem megégeted magad, hanem belehalsz.
Ebből a szempontból olyan, mint a láva.
Asszem.
Mondták, hogy a radiátorok még a háború előtti időkből valók.
Csak nem tudom, melyik háborúról van szó.
Nem ez az egyetlen háború előtti jelenség a házban.
Van az emeleten egy szomszéd,
aki simán megtalálná Poroszországot a térképen.
És ahogy Poroszországnak nemigen voltak később határai, ő sem ismeri őket.
Valamelyik nap épp indulóban voltam a gyerekkel,
sikerült kitessékelnem a folyosóra,
de a kölyöknek, hogy úgy mondjam, rossz napja volt aznap.
Kituszkoltam a folyosóra, de a gyerek kitépte magát a kezem közül,
és visszarohant a lakásba,
én meg utánaeredtem a cipőjével a kezemben.
Nyitva hagytam a bejárati ajtót.
Végre sikerült leültetnem,
próbálom ráadni a cipőt, én ki vagyok akadva, ő bőg,
vagyis elég nagy káosz volt, amikor hirtelen ezt halljuk:
Csitt kicsi bébi
Figyeld a szót
Mind a ketten odafordultunk,
és láttuk, hogy a szomszéd bejött a nyitott ajtón
a lakásunkba egy olyan hálóingben,
ami egy viktoriánus kísértet leplére hajazott.
A kútba fúlt kislány kísértete.
Bírtam, hogy a szomszéd hallott egy síró gyereket, és úgy volt vele:
„Tudom, mitől nyugszik meg.
Ha horrorfilmek reklámjában elhangzó altatódalt dúdolok.”
De happy endje is van a sztorinak, és ezzel el is búcsúzom önöktől.
Mert amikor bejött a szomszéd,
egymásra néztünk a gyerekkel.
És rájöttem, hogy ő is arra gondol, amire én...
pontosan ugyanarra, mert ránézett a nőre,
majd utána rám, és azt mondta: „A kurva életbe!”
Mire én: „Kishaver, megvan a tandíj!”
Köszönöm, Chicago! Jó éjt!
A feliratot fordította: Julia Hegyi