Downloaded from YTS.MX
Jak to jde, Chicago?
Official YIFY movies site: YTS.MX
Jak to jde, Vic Theater?
Jsem moc rád, že tu jsem.
Jste skvělí.
Tak jdu rovnou na to.
SETH MEYERS: MRTVÝ MUŽ PŘICHÁZÍ
Přiznám se, že mám krizi.
Mám krizi, protože můj šestiletý syn
nedávno začal říkat něco,
co je daleko vtipnější než cokoliv, co jsem napsal.
Když potřebuje na malou, řekne: „Potřebuju na malou.“
Když potřebuje na velkou, tak mi zašeptá do ucha:
„Mám hnědý tajemství.“
Je to dokonalý.
Co jiného by to mohlo být?
„Mám hnědý tajemství.“ Budu hádat. Chceš kakat?
„Ne, máma zahejbá s popelářem.“
Je to skvělé,
když vaše dítě řekne něco vtipného.
Je to ještě lepší, když jste komik, protože jakmile to řekl,
už jsem se těšil, až to použiju na jevišti.
Je to tak,
jsem šťastný, když oni jsou šťastní,
ale ještě radši je vykrádám.
Přesněji řečeno,
chci, aby byly šťastný,
ale ať koukají sypat nápady.
Mám představení s názvem Lobby Baby... Díky!
Naše druhé dítě se narodilo v předsálí bytového domu.
Je to neskutečný příběh.
Ale co je víc,
víte, co to znamená pro komika,
když se vám dítě narodí na chodbě domu?
Dolary v očích.
Jsem přesvědčený,
že si Lobby Baby vydělalo na vysokou.
Hnědý tajemství se tomu blíží.
Na čtyřleté akreditované studium to asi nestačí,
ale na pár semestrů v DeVry jo.
O rodičovství tu budu mluvit celkem dost
a vím, že spousta z vás děti nemá.
Máme ale pro vás skvělou cenu útěchy.
Na konci večera
se vrátíte domů, kde vás neotravují děti.
Takže to je...
docela fajn.
Můžete zkouknout klidně celý seriál.
Zkouknout seriál.
Já a manželka jsme vyřízení.
Nejen, že nekoukáme na seriály,
ale sledujeme je v mikrodávkách.
Koukáme se po desetiminutových intervalech.
Moje žena usne po pěti minutách,
ale nesmím to vypnout,
protože to náhlý ticho ji vzbudí.
Takže musím pomalu zeslabovat zvuk
a koukám dál, postavy jsou čím dál tišší,
takže asi vím, jaký to je dostat mrtvici u televize.
A další večer...
si těch pět minut musím pustit znovu.
Tím bych začal. Jinými slovy,
dokoukat díl seriálu nám trvá tři a půl měsíce.
Budu mluvit o dětech,
tak vám je představím.
Jmenují se Ash, Axel a Addie
a to jsou všechno skvělá jména.
Dohromady je to katastrofa.
Je to zlomyslné vůči prarodičům,
říct jim: „Tohle jsou vaše vnoučata...“
Oni prostě...
Starší lidi potřebují,
aby se jména hodně lišila svojí výslovností.
Proto se Lipitor nerýmuje s arsenem.
Potřebujete...
je něčím rozlišit.
Neřeknu vám, čí nápad byl pojmenovat je všechny na A,
jen řeknu, že se jmenuji Seth a moje žena Alexi.
Hodně lidi na to říká: „Alexi,
to se ti musí plést s dětmi,
všichni na A...“ Není to tak.
Nejhorší na tom,
že se vaše žena jmenuje Alexi je,
že si často naše Alexa myslí, že mluvím k ní.
To je problém,
protože ženu oslovuju jménem, když se hádáme
a jsem pasivně agresivní,
takže naše Alexa často říká: „Promiňte,
nechápu význam věty ,Všichni nejsme dokonalý jako ty.‘“
Děti vychovávám v New Yorku.
A zbožňuju to.
Ale samozřejmě,
když vychováváte děti v jakémkoliv městě,
musíte obzvlášť dbát na jejich bezpečnost.
Od malička vodím ráno kluky do školy
a pokaždé, když přecházíme,
dojdeme na kraj chodníku, podíváme se na semafor,
a když je červená,
všichni tři řekneme:
„Červená ruka,“ a zastavíme se.
A když je tam zelený panák, řekneme:
„Zelený pán,“ a pak přejdeme silnici.
Mám to rád,
kluky to baví
a pobaví to i kolemjdoucí.
Takže je to fajn.
Ale nedávno s námi šla moje žena,
podívala se na semafor a řekla:
„Ten panák je spíš bílý než zelený.“
Tak jsem řekl: „Víš...
nepřijde mi jako dobrý nápad,
abychom na přechodu
s dětmi říkali ,bílý pán‘.“
Navíc problém je,
že moji kluci se chovají takhle.
„Bílý pán!“
„Prochází bílý pán!“
„Ihned zastavte dopravu.“
„Na hlavní třídě je bílý muž.“
„Máme vrozené právo projít.“
Rodičovství bych popsal
jako neustálé potlačování sebe sama.
Dám vám příklad.
Když jste rodič,
musíte se pořád hlídat v tom, co říkáte.
Před dětmi se snažím nemluvit sprostě.
I přesto mám pocit,
že nejsem dostatečně oceněn
za svoje ovládací schopnosti.
Nedávno jsem byl v kuchyni,
děti byly hned vedle, sáhl jsem na horký sporák,
a řekl jsem: „Do hajzlu.“
Moje manželka se na mě káravě podívala.
A právem. Ale zároveň
jsem měl sto chutí svolat celou rodinu a říct:
„Uvědomujete si, že chtěl tatínek říct ,kurva‘, jo?“
A když se chystáte říct něco takového,
nemůžete říct „do písku“.
To prostě nejde.
Ve svým věku bych si tím vyhodil plotýnku.
Pokud někdy uvidíte tatínka s krční ortézou,
tak víte, že chtěl zařvat: „Do prdele,“
a místo toho řekl: „Ty číčo.“
Není dobré před dětmi mluvit sprostě,
protože vaše partnerka vám to bude vyčítat,
kdykoliv to zopakují, až po zbytek života.
Výhodou je, že podle slova,
které vaše dítě řekne, poznáte, kde ho slyšelo.
Například poznáte,
když se naučí sprosté slovo ve škole.
Nedávno přišel můj syn domů,
kráčel si to obývákem a zpíval:
„Hovno, hovno, hovno, hovno.“
Moje žena mi to hned vyčetla.
Načež jsem řekl, že to nemá ode mě.
Když si ukopnu palec,
tak neodtančím pryč.
Stejně tak ale poznáte, když se to naučili od vás.
Nedávno stavěl můj syn něco z Lega
u jídelního stolu a celé se mu to rozpadlo.
A když to spadlo, řekl tohle...
„Seru na to.“
To jsem si řekl: „Tak to má ode mě.“
To jsem byl přesně já.
To bylo jako se dívat do zrcadla.
Nejsou to jen sprostá slova, která by
děti neměly říkat.
Snažíme se, aby děti neříkaly další věci.
„Nechutný“ je další slovo, které se jim snažíme rozmluvit.
„Blbý“ je další z nich. „Neříkej ,blbý‘.“
A hlavně „nesnáším“.
Děti s oblibou říkají, že něco nesnáší,
a to nepodporujeme.
„Říkejte: ,Nemám rád,‘ ,nelíbí se mi‘.“
Snažili jsem se jim to vtlouct do hlavy.
Nedávno vběhl můj syn do ložnice a řekl:
„Tati, víš, koho nesnáším?“
Tak jsem řekl: „Neříkáme nesnáším,
říkáme ,nemám rád‘ nebo ,nelíbí se mi‘.“
Ale něco ho trápilo, tak říkám: „A koho teda?“
A on řekl: „Myslel jsem toho chlapa, co zabil M. L. Kinga.“
Tak jsem okamžitě řekl:
„Tak toho můžeš rozhodně nesnášet.“
Poslední, co bych chtěl, aby můj syn říkal, je:
„Víš, koho nemám moc rád?“
„Jamese Earla Raye. Ten muž není můj šálek čaje.
Teď mě omluvte, mám zelenou.
Bílý pán prochází!“
Nedokážu nesnášet svoje děti.
To bych nikdy nedovedl.
Nemůžu nesnášet svoje děti.
Zároveň si myslím, že je zdravé...
je zdravé mít seznam tří věcí,
co dělají, které nejvíc nesnášíte.
Nesnáším, jak hází kostkou.
Pořád je shazují ze stolu.
Jakmile hodí kostkou,
tak chcete zařvat: „To je moc zhurta!“
Když se ptají, jak fungují Monopoly, říkám:
„Stačí neshodit kostky.“
„Myslete na to, že sedíme v kuchyni,
ne u poker stolu v kasinu.“
Takhle vypadám, když hraju deskovky s dětma.
A občas, když kostku najdu, tak takhle zůstanu.
Protože nevědí, že ji mám.
Pod gaučem si docela odpočinu.
Trochu zahýbu nohama, aby...
věděli, že jsem naživu.
A odpočívám tam.
Navážu oční kontakt s pavoukem.
„Nazdar, kámo.
Máš taky děti?“
Nesnáším, jak hází kostkou.
Nesnáším, když se vzbudí uprostřed noci.
Jsou ve věku, kdy mají noční můry,
a když se to stane, přijdou k nám do ložnice.
A když přijdou,
víme, že já nebo moje žena
strávíme další hodinu uspáváním.
Zašlo to tak daleko, což je pro mě traumatické,
že jakmile slyším pohyb kliky,
řeknu si v duchu: „Třeba je to jenom zloděj.
Třeba si jenom zdvořile odnese pár cenností...
aniž bych mu musel hodinu drbat záda.“
V létě jsem udělal chybu.
Minulé léto měl syn noční můru a nemohl usnout.
Tak jsem mu nabídl, že mu pošimrám záda.
Myslím, že si tak zvykl na drbání zad v noci,
že si ty noční můry vymýšlí.
Když vejde do ložnice,
nepůsobí jako dítě, které se vzbudilo hrůzou.
Přijde a říká: „Špatná zpráva...
zase kostlivec.
Naštěstí už jsem si vyhrnul triko.“
Mám dobrý rodičovský trik
na to, když vaše dítě chce podrbat záda.
Vezmete kousek lepící pásky
a zalepíte mu pusu.
Neuměj házet kostkou.
Budí mě uprostřed noci.
Na to třetí si kleknu.
Nesnáším, když mluví o lávě.
Pořád mluví o lávě.
Za tohle může škola,
snaží se je učit vědu,
rozebírají sopky a lávu,
ale pak přijdou domů a mají další otázky,
a já o lávě nic nevím.
O lávě vím jen, že když ji uvidí zblízka,
tak jsem selhal jako otec.
Už ani nevím, kolikrát jsem se snažil
zaparkovat v centru města
a při pohledu do zrcátka na mě tupě civí ty dva se slovy:
„Když se dotkneš lávy, umřeš?“
Nemůžu nesnášet svoje děti. Nikdy bych jim neublížil.
Nezkřivil bych jim ani vlásek.
Nikdy bych jim neublížil.
Přiznám se, že občas
z nich rvu svetry, co nejrychleji můžu.
Když je to dlouhý den a oni mi to ztěžují tím,
že se ani sami nesvléknou,
tak čapnu cokoliv, co mají na sobě,
a vyrvu to nahoru,
protože, a za to se stydím,
mi to dělá radost. Jak se to sekne...
Jak se to takhle zasekne...
jak scéna z Mechanického pomeranče, moje děti poznají moje trápení.
Je to jen na chvíli.
Vždycky se vrátí zpátky.
Řeknu vám, že váš pohled na svět
se změní, když máte děti.
Mým dětem je osm, šest a dva.
A pokaždé mě vyděsí,
když dostaneme pozvánku na svatbu.
Protože to znamená jedno nebo druhé.
To první je, že je tam napsáno:
„Doporučujeme nechat vaše děti doma.“
To znamená, že sháníte hlídání
na večer nebo celý víkend. I to je náročné.
Ale ještě horší je: „Zveme celou rodinu
na náš významný den.“
Tohle může udělat jenom hloupý, nesezdaný pár,
nikoho jiného to nenapadne.
Jen naivní, bezdětný pár si řekne,
že pozve malé děti, protože ještě neví,
že děti zničí každý den, výjimečný či ne.
Když beru tři děti na svatbu,
vždycky se děsím chvíle,
kdy budu muset vejít na taneční parket
za otcem nevěsty
a říct: „Nerad vás ruším,
gratuluji, pane, je to krásná nevěsta.
Naše děti vám snědly dort,
nevím, co říct,
dort je pryč a vím, že byl drahý,
ale neměli jste nás zvát.
Nebojte se, budu potrestán.
To si pište. Snědly celý dort,
takže budou v noci vzhůru
a celé ráno prokadí. Celý dort!
A děkuju, že jsem musel shánět dětské obleky.
Tohle možná o dětech nevíte,
ale milují chodit do krejčovství,
kde je cizí chlap se špendlíky nutí stát.
Moc vám děkuju.
A ty miniobleky, díky! Měli jsme je koupit,
protože to už nemůže být dražší,
než si je pronajímat.
Žena už čeká v autě, chtěla se rozloučit.
Naštvaně kouká do mobilu,
protože než šla na záchod, řekla:
,Hlavně ať děti nesnědí dort.‘ A ejhle.
Teď už se mnou nikdy nepromluví.
Ale doufám, že vám to vydrží,
a pokud se rozvedete,
vykadím se vám zahradu. Díky!
Dobrou noc. Krásná nevěsta.“
Můžeme si už přiznat, že ukázat očkovací průkaz
pro vstup do restaurace během COVIDU nebylo
jako Německo za druhé světové?
Shodneme se na tom?
Protože pokaždé,
když ho po mně v restauraci chtěli,
obsluha se mi strašně omlouvala.
Říkali: „Moc nás to mrzí,
ale můžeme vidět váš očkovací průkaz?
Stačí fotka na mobilu
nebo si vyfoťte můj průkaz
a ukažte mi ho
nebo jen dokažte, že váš mobil umí fotit,
to bohatě stačí a stůl je váš.“
Viděl jsem hodně filmů o Německu z druhé světové
a nikdy se tam gestapo takhle nechovalo.
Nepamatuju si,
že by gestapo rozrazilo dveře a řeklo:
„Chceme vidět vaše papíry,
pokud vám to nevadí.
Je to hrozná byrokracie, my víme.
Nás to taky nebaví.
Tohle je naše nejmíň oblíbená
část na práci gestapa.
Jenže náš šéf je...
strašnej nácek.“
Tohle byl velmi...
nevhodný německý přízvuk.
Až směšně špatný přízvuk Němce.
Nedávno jsem vystupoval a byl tam jeden německý divák,
který za mnou pak přišel a řekl:
„Napodobujete Němce často?“
Tak jsem řekl: „Ano, rád napodobuju Němce.“
O on: „Jak byste se cítil, kdyby německý komik
napodoboval americký přízvuk?“
Tak jsem řekl: „Já na německé komiky nechodím.“
Co by se muselo stát,
abych vešel do klubu
a na jevišti se ozvalo: „Přivítejte Klause!“
A já si řekl: „Tohle vypadá fajn.“
Tak tam sedím a najednou Klaus řekne:
„A Američan na to: ,Chci tucet kuřecích nugetek!‘“
A já si řeknu: „Takhle přeci nezníme.“
Potom se pán uklidnil a řekl:
„A napodobil byste na jevišti africký přízvuk?“
Tak jsem řekl: „To ne, to bych nikdy neudělal.“
A on: „Proč ne?“
A já: „Kolik přízvuků může
napodobit bílý komik v roce 2024?
V rámci Evropy neomezeně.“
Od Finska po Itálii, od Portugalska po Ukrajinu.
S Tureckem si nezahrávám, to je přes čáru.
A můžete spokojeně dělat dál komedii.
Ukážu vám, jak se to dělá.
Napodobím švédského člověka, jak si objednává čínu.
„Dobrý den, máte dnes kuřecí chow mein?“
„Ne, už došlo.“
Švéda jsem si vybral proto,
protože je skoro nemožné napodobit Švédy nevhodně,
a to si myslím na základě toho,
že zatím nezrušili The Muppet Show.
V jakém světě tohle prošlo?
Jak to, že švédský kuchař prošel?
To bylo... jako dítě
jsem si myslel, že takoví Švédi jsou.
Takhle jsem si je představil.
Jako blbce, co neumí používat příbor.
Jak by to asi vypadalo,
kdyby místo toho byl pakistánský kuchař?
Nebudu to zkoušet.
Ale teď už vím, jak to zní,
když se stáhne 1 500 zadků naráz.
Moje děti mají štěstí.
Mají všechny čtyři prarodiče
a pořád se s nimi vídají,
ale taky si volají přes FaceTime.
Baví se s nimi každý den.
S mými prarodiči to bylo úplně jinak.
Jednou za rok mi je táta dal k telefonu,
jako když dá únosce rukojmímu...
k telefonu policii.
Řekl mi: „Pozdrav babičku.“
Já řekl: „Ahoj,“ a telefon mi vyrval.
A on: „Vidíte, kluk žije.
Vložte pět dolarů do přáníčka a nechte ho pod nájezdem.“
Jsem rád, že se vídají.
Dělá mi to strašnou radost.
Miluju to.
Těžké na tom je,
že vaši rodiče mají vždycky jiný styl výchovy,
na který jsou zvyklí,
oproti tomu, jak své děti vychováváme my.
Je to dlouho, co měl můj táta malé děti,
ale to byla stará škola.
Na mě a mého bráchu křičel, úplně bez varování.
Okamžitě řval.
Když jste odporovali, spustila se lavina.
Naše výchova je mnohem modernější a mírumilovnější.
My nekřičíme. Když naše děti zlobí,
říkáme: „Vidím, že jsi naštvaný.
Nechci zpochybňovat tvé pocity
a chci, aby sis je zpracoval
tak, jak ti to časově vyhovuje.
Ale mysli, prosím, na to,
že tenhle byt je stejně náš, tak jako váš.“
Když přijde můj táta, občas se vrátí ke starým zvykům.
Něco dětem zakáže, oni neposlechnou,
tak na ně začne řvát.
Jakmile začne řvát, okamžitě zasáhnu.
Přiběhnu a říkám: „Tati. My to děláme jinak.
Nechci zpochybňovat tvůj způsob
nebo tě nějak ponížit...“
Ale musím přiznat, že někdy, když na ně táta křičí,
sice ho vždycky zarazím,
ale hluboko uvnitř část mě
chce zařvat: „Nandej jim to, táto!
Ať si uvědomí, co mají!“
Protože něco vám musím přiznat.
Naši moderní výchovu začínám zpochybňovat.
Nevidím žádné výsledky.
Nedávno kousnul můj starší syn toho mladšího.
Kousnul ho. Ani se neprali.
Najednou se na něj podíval
a řekl si: „Teď ho kousnu.“
Byl jako robot, co řekne: „Iniciovat kousání.“
Přišel za ním, kousnul ho a pak řekl: „Já ho nekousl.“
A já na něj: „Jsou tam vidět zuby.
Když bych vzal jeho ruku k zubaři,
mohl by ti udělat rovnátka.“
Naštval jsem se, popadl jsem ho a řekl:
„Běž do svýho pokoje.“
A zavřel jsem ho v pokojíčku.
Chtěl jsem, aby se na chvíli
nad sebou zamyslel.
Aby pět minut zpytoval svědomí.
Ale vyměkl jsem
a po asi dvou minutách jsem si začal říkat:
„Bože můj, teď celý život stráví na terapii.
Tohle je celoživotní trauma.
Musím tam jít, říct, že je to můj malej rošťák
a že ho vždycky budu milovat.“
Tak jsem otevřel dveře, čekal jsem, že bude ležet,
ubrečený, uprostřed místnosti.
Nejen, že neležel, ale byl opřený o okno
a koukal ven na město, bez sebemenší starosti.
Vypadal jako z filmu francouzské nové vlny.
Chyběl už jen baret a cigareta.
„Kousnul jsem ho?
Možná.
Ale v životě buď koušete,
nebo jste pokousán.“
Mám takovou teorii, víte?
Ta teorie je tohle.
Myslím, že moje děti...
budou řvát na svoje děti.
Myslím, že to jde ob generaci.
Myslím, že v noci
moji synové leží ve svých postelích a říkají:
„Až vyrostu, nebudu tak podělanej jako táta.
Budu hlasitej jako děda.“
A ten druhej: „Jasně, nebudu taková beta jako táta.
,Zpochybňovat tvoje pocity?‘ Kde máš koule?“
Moje žena se ráda inspiruje dalšími rodiči
a pořád mi posílá instagramová videa maminek,
které rozdávají svá moudra.
Já si myslím, že když vypadají moc upraveně,
tak mají jiné děti než my.
Když mají vyfoukané vlasy a profi osvětlení,
řeknu si: „Tohle není pro nás.“
Jejich rady jsou často dost vágní.
Například v jednom videu nějaká žena klidně říká:
„Děti potřebují pozitivní zpětnou vazbu.
Když dítě ráno pochválíte za to, jak píše,
bude mít menší tendenci večer mlátit sourozence.“
Nevím, co je na tom pravdy,
protože na to vždycky zapomenu.
Oni se tam v rohu mydlí
a já přiběhnu a řeknu: „Moc krásně píšeš!“
Ale existuje typ...
typ instagramových maminek, který mám rád.
Jsou to maminky na pokraji sil,
jejichž videa připomínají
film Záhada Blair Witch, natáčený mobilem.
Schovávají se před svými dětmi do skříně.
Říkají: „Nezbývá mi moc času.
Zjistili jsme, jak smýt fixu z tapet.
Musíte... Sakra, našli mě!“
S manželkou máme blízký vztah k našim rodičům,
což nás hodně spojilo.
Říkali jsme si, že až budeme mít děti,
budou s námi chtít trávit čas jako my s našimi rodiči.
Ale máme hodně odlišné rodiny.
Například když jsem vyrůstal,
pravidlo u stolu bylo: „Mluv, když jsi osloven.
Pokud mluvíš, drž se tématu.
A rozhodně nikdy nikomu
neskákej do řeči.“
Zatímco v rodině mojí ženy je pravidlo:
„Jakmile tě něco napadne, řekni to nahlas.
Ideálně začni mluvit ještě před tím, než to domyslíš.
Snaž se celou myšlenku slyšet vně hlavy ušima...
a ne dřív.“
Další věc, co dělají, je,
že objednávají jídlo po telefonu tak,
že se začnou všech ptát, co si dají,
až potom, co se dovolají do restaurace.
A nebojí se je pomlouvat, i když s nimi telefonují.
Řeknou: „Dáme si ty knedlíčky?“
A někdo zahuláká: „Nemaj je dobrý!“
„Ne, knedlíčky si nedáme!“
Moje žena je z židovské rodiny,
což už jste asi poznali.
Jestli se na něčem Židi shodnou,
tak bych to moc rád věděl.
Rád bych zdůraznil, že moje vtipy jsou prožidovské.
Miluji svoji židovskou ženu.
Miluji své židovské děti.
Tchán s tchýní jsou skvělí.
Nejlepší na nich je, že je snadno najdete.
Pokud je někdy hledáte,
najdete je, jak se šťourají v mém životě.
„Ťukej!“
Čeká nás náročný rozhovor s dětmi,
protože prarodiče mé ženy přežili holokaust.
A to jim jednoho dne budeme muset vysvětlit.
Akorát děti vás svými otázkami
dost často zaskočí
a zaženou vás do kouta.
Nedávno
moje žena řekla našemu synovi:
„Máš štěstí, že znáš všechny své prarodiče,
vaše babička žádné z těch svých neznala.“
On: „Co se jim stalo?“ A ona: „Zemřeli ve válce.“
A on řekl: „Oni byli vojáci?“
A ona: „Ne všichni, kdo zemřou ve válce, jsou vojáci.“
Načež on se zarazil a řekl: „Aha,
byli bubeníci?“
Protože viděl knížku o revoluční válce
a docela chytře
si odvodil, že ačkoliv vojáci jsou v nebezpečí,
ty bubeníci v první linii jsou v koncích.
Revoluční válka bubeníkům moc nepřála.
Asi nejhorší doba na to být bubeníkem.
Zaslechli jste, že shánějí bubeníky
a byli jste nadšení. Řekli jste si: „Boží!
Nemusíme bojovat. Budeme vzadu, trénovat na koncert.
A když se vrátí přeživší, zahrajeme jim.“
Zvedli ruku a řekli: „Hraju na bicí.“
A oni na to: „Tak vezměte buben a běžte dopředu.“
A oni: „Dopředu?“
„Jo, vy, další bubeník
a flétnista.“ A flétnista:
„To je píšťala.“ A oni: „Teď ne, flétno.“
Moje žena tvrdí, že bych se měl stát židem.
Prý si stejně o mně všichni myslí, že jsem Žid.
A má pravdu. Jsem ze čtvrtiny Žid.
A všichni Židi mi říkají: „Ty jsi Žid, že jo?“
Jsem také ze čtvrtiny Švéd. A nikdy mi žádný Švéd neřekl:
Takhle vážně mluví.
Nebudu se omlouvat za to, jak mluví.
Proč by mi Mupeti lhali?
Takhle Švédi mluví a takhle mluví laboranti.
Nedávno jsem se něco dozvěděl o svých předcích.
Byl jsem v pořadu Hledání vašich kořenů od PBS
s profesorem Henrym Louisem Gatesem. Skvělý pořad.
Je to úžasný člověk.
A zjistil jsem něco
o své rodině, co jsem nevěděl.
Zjistil jsem, že pocházím z litevských Židů.
To litevští Židé vynalezli výraz:
„Musíme vypadnout z Litvy“.
Nejsem ideální kandidát pro tento typ pořadu,
protože mě jen tak nic nepřekvapí.
A nejlepší na tom pořadu je, když vám odhalí informace
o vašem rodu a vy jste ohromeni a v šoku.
A protože mě jen tak něco nešokuje,
nebyl to dobrý díl.
Například v jednu chvíli se na mě Henry podíval a řekl:
„Našli jsme jednoho z vašich předků z roku 1650.
Našli jsme jejich jméno v městské knize
z roku 1650.
Jaký z toho máte pocit?
Že jsme dohledali vaše předky
z roku 1650.“
A jediné, co jsem řekl, bylo: „No, tušil jsem, že mám předky.“
Možná, kdyby řekl: „Váš praděda
byl mořská panna.“
Jednou mě šokoval, ale omylem.
Sedíte naproti sobě, mezi vámi je stůl
a na stole leží tlustá kniha.
A on vás začne napínat.
A když vás tak napíná,
požádá vás, abyste otočil stránku a odhalil tajemství.
V tu chvíli mi řekl:
„Jste bavič.“ A já: „To jsem.“
A on: „Máte v rodině nějaké další baviče?“
A já řekl: „Neznám jediného člověka v mé rodině,
který by byl bavič.“
A on: „Tak otočte stránku.
Myslím, že tam najdete něco hodně zajímavého.“
Tak jsem otočil stránku a byl tam nekrolog z novin
o mém pradědovi, co spáchal sebevraždu.
A Henry Louis říká: „Co je tam napsáno?“
Tak jsem to zopakoval.
Říkám: „Můj prapraděda prý spáchal sebevraždu.“
A chudák H. L. Gates
na mě koukl a řekl: „Pardon, to je omyl.
Tohle vystřihneme.“
A pak řekl: „Tak otočte další stránku.“
Tak jsem ji otočil a tam bylo, že děda hrál ve školním divadle.
A on: „Dobrý, co?“ A já: „Henry...
nemůžeš jen tak přejít to, že sis spletl nekrolog.“
Jako by kouzelník řekl: „Je tohle vaše karta?“
A vy: „Ne, to je váš penis.“
„Sakra, do háje, do háje.“
„A tohle je ona?“
„Piková devítka?“
„Pořád myslíte na tu fotku?“
„Jo!“
„Jasně, že jo.“
V téhle fázi večera většina komiků
vytáhne antitrans vtipy.
Rád bych vám řekl, že žádné antitrans vtipy nemám.
Komunitu trans naprosto respektuji.
A taky mě vytáčí, když lidi plošně nadávají,
že je to otravné, když někdo prochází tranzicí,
protože se musí učit nová jména,
nová zájmena nebo musí měnit jejich kontakt
v e-mailovém adresáři.
Buďme k sobě na chvíli upřímní.
Co by pro vás bylo těžší?
Kdyby se váš blízký rozhodl změnit pohlaví,
nebo že se od zítřka
stane veganem?
Co vám udělá život těžší?
Protože před pěti lety se můj bratr stal veganem
a zažil jsem s ním pár Dnů díkůvzdání
a na sto procent bych byl radši, kdyby na příští večeři
přišel můj táta a řekl: „Chci se stát ženou,“
než strávit další oslavy odpovídáním
tisíckrát na otázku: „Je v tom máslo?“
Já říkám: „Ve všem je sakra máslo.
To je význam Díkůvzdání. Že je ve všem máslo.“
Takhle to začalo, že přišli domorodci a řekli:
„Tohle je kukuřice.“ A poutníci řekli:
„Co když na to dáme máslo a hodíme to na gril?“
A domorodci na to: „Ty kráso, to je lahoda,
jak se vám odvděčíme?“ A poutníci na to:
„Máme nápad, ale ještě vám ho neřekneme.“
„Bílý muž.“
Brácha je přísný vegan. Nejí ani med.
Prý vegani, kteří jedí med, se nazývají „megani“.
Zjistil jsem, že nejí med tak,
že jednoho dne přišel na návštěvu,
hodil jsem po něm tyčinku,
protože vypadal hladově a...
on ji zvedl a začal si číst obal.
Logo veganů
by měl být člověk, který si doma čte obal.
„Máme problém!“
Já bych si přál být vegan.
Má to samé dobré důvody.
Lepší pro prostředí i humánnější.
Ale nejlepší důvod je tohle.
Můj bratr vypadá stokrát zdravěji než já.
Když se podíváte na fotky mě a mého bratra,
hned byste přestali jíst maso.
On září jako slunce a vedle něj
vypadám jako nějaký převozník.
„Mlha je hustá, ale vidím přístav!“
Rodiče mé ženy jsem zmínil. Rád bych chvíli věnoval
pozornost své úžasné tchyni.
Mám nejlepší tchyni na světě.
Nejradši na ní mám to,
že jsou chvíle,
kdy se mnou souhlasí, že to moje žena přehání.
Občas se před tchyní hádáme
a ona se na mě podívá
přes celou místnost a očima říká: „Promiň.“
Musí to být neverbální.
Reagovat na chování mé ženy musí
jedině neverbálně.
Pokud se mě zastane nahlas,
je to můj konec.
Protože každý ženatý člověk ví, že když si partner
na něco stěžuje, je jednodušší souhlasit.
Už tolikrát se stalo, že jsme se večer
se ženou chystali jít spát a ona řekla:
„Chápeš, že máma řekla, že na tebe mám být hodnější?“
A já můžu jedině říct: „Tak to je fakt kráva.“
„Starej se o sebe, bábo.“
Moje žena je celkem zlá.
Víte...
Ale je zlá jenom na mě. Na děti je hodná,
což je rozhodně lepší varianta.
Kdyby byla hodná na mě,
ale zlá na děti, byla by to noční můra.
Přišel bych domů a děti:
„Kámo, udělej s tím něco, jsme i tvoje děti.“
A já bych řekl: „Ticho, bude si myslet, že se známe.“
Tohle není útok na moji ženu,
je v plném právu.
Moje žena dře. Má tři děti.
Je unavená. Pracuje každý den.
Je to právnička.
Složila právní zkoušky v New Yorku. Je úžasná.
To jsou ty nejtěžší ze všech.
V těch uspěl i Giuliani.
Chápu, že je unavená, s dětmi je tak trpělivá
a musí si to vybít na mně. Někdy si to zasloužím.
Víte, já... Řeknu vám, co dělám.
Řeknu vám pár důvodů, proč si to zasloužím.
Máme už tři děti a já pořád neumím složit kočár.
Nedokážu to. Dívám se na kočár asi jako pes na origami.
Nevím, jak se ta věc skládá.
Vždycky s tím nějak třesu.
Rychlá otázka pro ženy.
Napadlo vás někdy, když jste viděli svého muže
bojovat s kočárem: „Jak je možné,
že mě tenhle člověk uspokojí v posteli?“
Když prohlásí: „Asi to mám.“
„Už to bude.“ A vy: „Je tam tlačítko.“
A vy: „Ne, už to bude!“
„Chce to trochu síly.“
Chcete slyšet něco hrozného?
Poprvé, když moje žena slyšela tenhle vtip,
strašně se smála.
Smála se, až to bolelo.
Ječela z publika: „Pod to se podepíšu!“
„Amen!“
Ale ani ona není perfektní.
Pár věcí na ní bych změnil.
Kdybych vybral jednu věc,
zlepšil bych její schopnost konverzace.
Moje žena mi pořád sděluje důležité informace,
když je ke mně zády a odchází z místnosti...
aniž by zvedla hlas.
Řekne třeba: „Dneska se tu
stavoval plynař. Prý máme toxický...“
Naše hádky spočívají v tom, že řekne:
„Za hodinu je ta večeře s Harrisovými.“
A já říkám: „Tos mi říkala kdy?“
„V pondělí jsem ti to zašeptala do poštovní schránky.“
Taky bych jí vybral jiný oblíbený nápoj.
Moje žena miluje matcha latté.
Pokud to neznáte, řeknu vám, co to není.
Není to skoro nikde k sehnání.
Nejhorší objednávka, když vám někdo řekne:
„Jdeme pro kafe, chcete něco?“ Je to jako:
„Vezmeme pizzu, dáte si něco?“
„Jo, quiche lorraine.“
„To asi nemají.“ „Zeptejte se.“
„Nebudu se ptát, budu vypadat jako šílenec.“
Myslím, že je má ráda, protože jsou tak vzácné.
A říkám to proto,
že její jazyk lásky je služba.
Znáte koncept jazyků lásky?
Pro ty, kdo tento koncept neznají, vysvětlím to.
Existuje pět jazyků lásky. To, jak lidé vnímají lásku.
Služba, dotek, společný čas, dary
a slovní podpora.
Já nevím, kdo s tímhle konceptem přišel.
Ale rozhodně je i jejich jazyk lásky služba.
Protože je to největší podvod, že služba
je na stejném seznamu jako ty další čtyři rozumné věci.
Když je váš jazyk lásky dotek a její služba, je to takhle.
„Až přijdu, chtěl bych obejmout.“
„A ty oprav boiler.“
Nebo společný čas: „Projdeme se?“
„Jo, až vyčistíš odpad.“
To je jak kdyby vám aerolinky řekly: „Máme zlatý, platinový a stříbrný,
ale po příletu vyčistíte letadlo.“
Tohle všechno... je skvělý příklad toho,
jak těžké je žít s komikem.
Vylezu na jeviště a vyprávím vám
všechno o svém manželství.
Takže ano, není lehké
žít s komikem.
Ale není to lehké ani pro mě.
Myslím tím to, že když jste ženatí
a hádáte se, správné je
říct to,
co situaci co nejdříve uklidní.
Ale když jste komik,
to vás hned nenapadne.
Když jste komik a hádáte se, tak myslíte jenom na to,
jaká vtipná odpověď by mohla situaci zhoršit.
Povím vám příklad. Moji kluci milují superhrdiny
a pořád se na ně ptají.
Říkají: „Kdo by vyhrál, Batman, nebo Spider-Man?“
„Je silnější Hulk, nebo Thor?“
Nedávno řešili: „Je rychlejší Superman, nebo Flash?“
A to je stará komiksová otázka.
Byl jsem na ně tak hrdý.
Říkám: „Koukneme na YouTube.“
Našel jsem tříminutové video
z animáku Ligy spravedlnosti, Superman a Flash,
tak jsem jim to pustil.
Důležité na tom příběhu je,
že naše děti na moc pořadů nekoukají.
Tím nechci říct, že jsme lepší rodiče než ostatní.
Jenom to, že naše děti budou lepší než vaše. Tak...
jsem vzal syny na klín, vyndal jsem telefon,
pustil Supermana versus Flashe,
vešla moje žena a říká: „Co to děláte?“
A já: „Koukáme na závod Supermana s Flashem.“
A ona: „Jako kreslený?“
A já si nemohl pomoct a říkám: „Ne, reálný postavy.“
„Hustý, co? Fakt je potkali.
Stalo se to náhodou.
Byl to nějaký přírodovědný dokument v poušti.
A najednou se zjevili...
A všichni byli v šoku...“ Pak už odešla.
Odcházela a mumlala:
„A na něj mám být hodnější?“
Mám další příklad.
Jeli jsme na dovolenou,
pryč z New Yorku, procházeli jsme kontrolou
a našli krabičku s humusem v kufru mé ženy.
Tak to vyndali a řekli: „Nemůžete si vzít s sebou humus.“
A moje žena řekla: „Už jsem to jednou udělala,“
což nepůsobilo tak dobře, jak by chtěla.
Protože oni na to: „Nemůžete brát humus do letadla.“
A ona: „To není tekutina.“
A oni: „Ale není to ani pevné.“
Zdá se, že v takových případech vyhrává kontrolor.
Já jsem byl na straně své ženy.
Všichni si berou humus do letadla.
Proč zrovna ona nemůže?
Dneska když někam letíte,
tak má humus v tašce každý druhý.
Ale její humus zabavili.
Tak jsme šli, byla naštvaná
a říká: „Chápeš to?“
A já: „Ne.“ Ale neřekl jsem, jakou část nechápu.
Byl jsem upřímný, ale vágní.
A tím by to skončilo, ale pak tu byla cesta domů.
A na cestě domů si moje žena na letišti
v Whole Foods koupila humus.
Stejný, ne-li trochu větší.
A zase jí ho našli.
Tentokrát byl v tašce Whole Foods,
čímž si vážně naběhla.
Tak ho vyndali
a řekli jí: „Nemůžete si brát do letadla humus.“
A ona: „Už jsem to jednou udělala.“
Předchozí incident samozřejmě nezmínila.
I tak jí ho zabavili.
Tak jsme šli dál,
viděl jsem, že je naštvaná a že nemám nic říkat.
Věděl jsem, že musím mlčet,
ale musel jsem se k ní otočit,
usmát se a říct: „Příště je dostaneš.“
Dneska je tu s námi.
Samozřejmě, že ne.
Jsem snad blázen?
Že bych vyprávěl ten příběh o humusu,
o kterém jsme od té doby nemluvili?
Já znám svoji ženu dost dobře.
Je to úžasná žena.
Je odhodlaná, cílevědomá.
Na příští let ten humus propašuje.
Věřím v ní.
Dostane humus do letadla.
Dojede na letiště, rozepne svůj kufřík,
vyndá pytel cizrny a mixér.
Podívá se tomu kontrolorovi do očí a řekne:
„Pane, myslím, že vše je legální a podle předpisů.“
A on jenom kývne, protože bude vědět, že prohrál.
A na oslavu jejího vítězství všichni kontroloři na letišti
pro ni udělají slavobránu.
Své magnetické hůlky pozvednou jako meče.
Ona pod nimi projde
a cestující zvolají její jméno
a budou házet chipsy místo okvětních lístků.
A ona pak vejde do letadla, posadíme se
a ona vytvoří své dílo
a řekne dětem: „Kdo si dá humus?“
A oni odpoví: „Nesnášíme humus.“
A já pošeptám: „Nemáme rádi.“
Moje děti nikdy neviděly můj pořad, tak jsem je tam vzal,
protože jsme měli desáté výročí pořadu
a naším hostem byl Joe Biden.
Děkujeme pěkně.
President Biden přišel, tak jsem si řekl, víte co?
Kdy jindy budou moct moje děti
osobně potkat prezidenta?
Ten příští možná nebude stát za to.
Tak jsem řekl: „Víte co?
Seznámíme děti s prezidentem.“
Nejzajímavější na tom nebylo to,
jak se choval prezident, ale jak se každé dítě
chovalo jinak podle své osobnosti.
První byl můj nejstarší.
Je to vážné sladký kluk.
Hodně se snaží jako většina starších sourozenců.
Chce být prostě nejlepší.
Takže si vybral oblečení,
vzal si to nejhezčí, co má.
Vešel do místnosti a řekl: „Dobrý den,
já jsem Ash, těší mě.“ Byl jsem na něj tak pyšný.
Hrozně mě dojalo, jak to zvládnul.
Další na řadě byl prostřední syn.
Ten se narodil v předsálí bytového domu...
a podle toho se i chová.
Já...
Nedokážu to vysvětlit.
I kdybyste ho neznali,
od pohledu byste řekli:
„Ten se narodil na chodbě.“
Taky si vybral oblečení.
Vzal si sako průvodčího a Ray-Bany.
A do místnosti přitancoval.
Přitančil do místnosti,
ten starší se za něj styděl, chtěl ho praštit,
ale pak si vzpomněl, že jsem
mu ráno řekl, že hezky píše, tak...
Ten mladší přitančil do místnosti a začal zpívat:
„Joe Biden, Joe Biden.“
Namáčkl se na prezidenta a zařval mu do obličeje:
„Jste můj oblíbený prezident!“
A Bidena to překvapilo,
protože ani on si tohle o sobě asi nemyslí.
Podíval se na mě a řekl: „On nezná Obamu?
Jestli se mu líbím já, tak co teprve Obama?“
Moje dvou a půl letá dcera Addie byla nejlepší.
A prezident k ní byl skvělý.
Bylo to tak sladké.
Posadil se na gauč, aby byl na její úrovni,
přišla k němu, on sáhl do tašky
a vyndal plyšového Commandera,
psa z Bílého domu.
A on to nevěděl, ale v lednu jsem byl v Bílém domě
a dostal tři plyšové Commandery,
které jsem dal svým dětem.
On sáhl do tašky,
dal psa Addie a řekl:
„Tohle je pro tebe.“
Ona se na to podívala,
pak na něj a říká: „To už mám.“
A on: „Ty už ho máš?“ A ona: „Jo, mám ho doma.“
A on ho tak držel a řekl:
„Chceš ještě jednoho?“ A ona: „Ne.“
Celý den jsem z toho setkání byl nervózní,
protože moje dcera je pro Trumpa a...
zejména v otázce daní.
Ona má pocit, že země NATO nepřispívají dost.
Nemá cenu se do toho s ní pouštět.
Pak je tu další věc. Já jsem vyrůstal na předměstí
a vždycky jsem chtěl žít v New Yorku.
Moje děti tam žijí
a strašně chtějí na předměstí.
Moji rodiče stále žijí v domě, kde jsem vyrůstal,
na okraji New Hampshire.
Když odjíždíme, tak se děti ptají:
„Kdy si budeme moct dovolit takový dům?“
Žijeme v New Yorku,
který děti nechápou.
New York se jim prostě nelíbí.
Neřeknou si: „Babička s dědou mají sice zahradu,
ale my dojdeme pěšky do divadla.“
Máme byt v New Yorku,
který by nám všichni místní záviděli.
Pokud žijete jinde, tak si řeknete: „Možná.“
Krátce vám představím
náš předražený byt v New Yorku.
Nikdy v něm není tma.
Nikdy v něm není ticho.
Bydlíme blízko univerzity,
takže tak obden, v jednu ráno,
slyšíme někoho zařvat třeba:
„Krista tam už prej je!“
A ten člověk, na kterého řvou,
tomu nerozumí, tak zařve:
„Krista není s náma!“
Takže ten první zahuláká:
„Ne, Krista tam už prej je!“
A musím se ovládnout, abych z okna nezařval:
„Krista je prej mrtvá!“
„Krista je mrtvá, jako, je to smutný, ale fakt je.“
Je v našem bytě teplo?
Ano, máme normální topení.
A nejlepší na něm je, že je tak horké na dotek,
že se nespálíte, rovnou umřete.
Je horké jako láva.
Myslím.
Naše topení je prý z předválečného období.
Nevím, o které válce mluví.
A to není to jediné, co tam bylo už před válkou.
Naše sousedka přes chodbu
by nejspíš poznala Prusko na mapě.
A stejně jako Prusko po válce, ani ona nemá žádné hranice.
Nedávno jsem se snažil vypravit syna do školy,
vyvedl jsem ho na chodbu,
ale měl krušné ráno, jak to děti mívají.
Dostal jsem ho na chodbu, ale on se mi vysmekl
a zaběhl zpátky do bytu,
tak jsem ho honil s botami v ruce
a nechal jsem otevřeno.
Konečně jsem ho posadil,
snažil se mu nandat boty, štvalo mě to, on brečel,
bylo to strašné ráno a najednou slyšíme:
„Spi, děťátko, spi,
zavři očka svý...“
Tak jsme se otočili
a naše sousedka vešla otevřenými dveřmi
do našeho bytu v noční košili
jako nějaký viktoriánský přízrak.
Duch dívky utopené ve studni.
Líbí se mi, že slyšela brečet dítě a řekla si:
„Já vím, co děti uklidňuje.
Děsivé ukolébavky z traileru na hororový film.“
Ale příběh má šťastný konec,
a tím to zakončím.
Jakmile naše sousedka vešla,
s mým synem jsme se na sebe podívali.
Věděl jsem, že si říká to, co já...
Protože se na ní podíval,
pak se podíval na mě a pronesl: „Seru na to.“
A já odvětil: „Teď sis vydělal na vysokou.“
Dík moc, Chicago. Dobrou noc.
Překlad titulků: Tereza Termerová