Downloaded from YTS.MX
Kuidas läheb, Chicago?
Official YIFY movies site: YTS.MX
Kuidas läheb, Vic Theater?
On rõõm teiega täna siin olla.
Mul on väga hea meel teiega siin olla.
Ma hakkan kohe pihta, kutid.
Mu enesekindlus on praegu hirmus madal.
Ja seda sellepärast, et mu kuue-aastane poeg
on tulnud lagedale lausega, mis on
naljakam kui kõik mu selle aasta naljad.
Kui ta tahab pissile minna, ütleb ta: „Ma tahan pissile."
Kui ta aga kakale tahab, tuleb ta minu juurde ja sosistab mulle kõrva:
„Mul on pruun saladus."
Suurepärane, täispunktid.
Mis muu saab see olla?
„Mul on pruun saladus?" Las ma arvan: kakahäda?
Ei, „Emme magab UPS kulleriga."
Vanemana on alati tore,
kui su laps midagi naljakat ütleb.
Koomikuna aga tahad sa kohe
selle seigaga lavale minna.
Sest minu jaoks
on oluline, et mu lapsed on õnnelikud, kuid ka,
et nad on mulle materjaliks.
Täpsemalt öeldes
tahan ma, et nad oleksid õnnerikkad
ja mina oleks raharikas.
Ühe mu etenduse nimi oli "Fuajee imik", sest mu teine... Aitäh.
Mu teine laps sündis meie kortermaja fuajees.
See oli imeline lugu.
Ja mis enam,
kas teate, kuidas fuajees sündinud imik
koomiku kõrvadele kõlab?
Cha-kuradi-ching.
Fuajee imik on oma sünniga
ülikooli eest juba ära maksnud.
Pruun saladus on sinna poole teel.
See pole veel bakalaureuse jaoks piisav,
aga on siiski paari semestrit väärt.
Ma räägin täna palju lastest
ja ma tean, et publikus on neid, kellel lapsi pole.
Aga mul on teile selle eest järgmine lohutusauhind.
Õhtu lõpuks lähete te koju
ja teid ei oota seal ees lapsed.
Nii et see...
on päris tore.
Te võite sarju vaadata, mida see ka ei tähendaks.
Sarja vaatamine.
Oleme naisega päeva lõpuks nii väsinud...
Me ei vaata sarju
vaid pigem piilume nende poole.
Suudame ära vaadata kümme minutit ühe korraga.
Mu naine jääb esimese viie jooksul magama,
aga ma ei tohi telekat välja lülitada,
sest järsk vaikus ärataks ta üles.
Nii et ma pean teleka aeglaselt vaiksemaks keerama,
ise saadet edasi vaadates, kus tegelased jäävad aina vaiksemaks -
tundub, nagu mind oleks vaatamise ajal tabanud insult.
Ja siis...
pean ma järgmisel õhtul jälle seda sama viite minutit nägema.
Sellega me alustame. Meil läheb
kolm ja pool kuud aega, et üks osa läbi vaadata.
Ma räägin täna oma lastest
ja ma ütlen teile nende nimed.
Nende nimed on: Ash, Axel ja Addie.
Ükshaaval võttes on need kõik väga head nimed.
Koos aga pudru ja kapsad.
Vanavanemate jaoks on see kui väga õel vemp.
Tood oma lapsed nende juurde ja ütled: „Siin nad on...
Nad on...
Vanad inimesed vajavad sõnu,
mis kõlavad üksteisest väga erinevalt.
Just sellepärast ei riimu vitamiin ja arseen.
Neil on tarvis...
ohutuspuhvrit.
Ma ei ütle teile, kelle mõte oli lastele A-nimed panna.
Ütlen teile vaid, et minu nimi on Seth ja mu naise nimi on Alexi.
Inimesed ütlevad tihti: „Alexi?
Sa ajad kindlasti tema nime laste omadega sassi."
See pole aga tõsi.
Keeruline on vaid see,
et meie Alexa arvab tihti, et räägin temaga
kui ma oma naise nime ütlen.
Ja ma kasutan
oma naise eesnime vaid vaidluste ajal, mil olen tihti
passiivselt agressiivne
ja Alexa ütleb selle peale: „Vabandust,
ma ei tea, mida "Me ei saa kõik sinu moodi perfektsed olla" tähendab."
Mu lapsed kasvavad New Yorgis.
Mulle meeldib lapsi New Yorgis kasvatada.
Muidugi
pead suurlinnades lastega
pidevalt valvas ja ettevaatlik olema.
Ma jalutan oma poistega iga päev kooli ja väga varakult
mõtlesime me välja ülekäiguraja mängu.
Me kõnnime ülekäiguraja juurde ja vaatame foori.
Kui paistab punane käsi,
ütleme me kolmekesi:
„Punane käsi," ja peatume.
Ja rohelise mehikese ajal ütleme koos:
„Roheline mees," ja lähme üle tee.
See meeldis mulle
ja ka poistel oli lõbus
ja muidugi oli see ka ümbritsevatele inimestele meelelahutus.
See oli tore.
Ükspäev tuli mu naine meiega kaasa,
ta vaatas foori poole ja ütles:
„Tead, see on pigem valge, kui roheline."
Vastasin: „Jah...
Ma ei tea, kas me saaksime
valjult öelda "Valge mees"...
enne kui me teed ületame."
Seda enam, et mu pojad
kõnnivad ja räägivad nii.
„Valge mees!"
„Andke teed valgele mehele!"
„Mootorratturid ja jalgratturid parem vaadaku ette."
„Sest siit tuleb valge mees."
„Meie veri tagab meile turvalise ülekäigu."
Vanemana varjad sa
alatasa oma tõelist isiksust.
Mul on hea näide.
Vanemana pead sa
pidevalt hoolikalt oma sõnu valima. Mina teen seda.
Ma jälgin oma sõnapruuki laste ees väga hoolikalt.
Vahel aga tunnen ma,
et teised mu ümber ei märka
minu pingutusi.
Näiteks paar päeva tagasi, köögis,
kõik lapsed olid lähedal ja ma panin oma käe pliidile ja ütlesin:
„Kurat küll."
Mu naine vaatas mind kurja pilguga, sest ma vandusin laste ees.
Ja ma olen temaga nõus. Samas aga
tahtsin ma ka terve pere kokku kutsuda ja öelda:
„Kas te teate, et issi tahtis tegelikult öelda: "vittu"?"
„Vittu" oli juba meelel
ja ma ei saanud sealt enam „pekki" keelele.
See on võimatu.
Minu vanuses oleksin ma sellisest pingutusest selja nikastanud.
Kui näete issit kaelatoega ringi käimas,
teate kohe, et ta tahtis karjuda „türa"
ja ütles selle asemel „tera".
Laste ees ei tohi kunagi ropendada,
sest iga kord, kui nad seda sõna kordavad,
jääd sina selles süüdi.
Õnneks on aga kõnepruugi abil
võimalik aru saada, kus su laps mingit sõna kuulis.
Koolist kaasa võetud sõnu
on kerge ära tunda.
Üks meie lastest tuli kord koju
ja tantsis mööda elutuba, lauldes:
„Sitt, sitt, sitt, sitt, sitt, sitt, sitt, sitt."
Naine vaatas mulle otsa, nagu oleksin mina süüdlane.
Ütlesin kohe: „Ta ei kuulnud seda minu käest!"
Ma pole kunagi oma varvast ära löönud ja siis
sita saatel mööda tuba tantsinud.
Aga sama kergesti tunned ära sõnad, mille nad sinult õppisid.
Mu poeg mängis ükspäev legodega,
ta ehitis seisis söögilaual ja see kõik kukkus kokku.
Selle peale ütles ta:
„Mingu perse."
Ütlesin: „Minult. Selle sai ta minult."
„See nägi täpselt minu moodi välja."
„Oleksin nagu peeglisse vaadanud."
Sõimusõnad pole ainukesed sõnad, mis laste suust
jubedalt kõlavad.
Meil on mõningad sõnad, mida me ei taha, et me lapsed kasutaksid.
Näiteks palume me alatasa, et nad ei ütleks: „Vastik."
„Loll." Ütleme alati: „Ära ütle "loll"."
Kõige tähtsam on „vihkan".
Lapsed ütlevad alatasa, et nad vihkavad asju
ja me vastame: „Ära ütle "vihkan"."
„Ütle "ei meeldi" või "pole meeltmööda"."
Me üritasime seda neile selgeks teha.
Ükspäev jooksis üks poistest meie magamistuppa ja ütles:
„Tead, keda ma vihkan, issi?"
Vastasin: „Me ei ütle "vihkan",
ütleme "ei meeldi" või "pole meeltmööda"."
See riivas ta tundeid ja ma küsisin: „Kellest jutt käib?"
„Mehest, kes mõrvas Martin Luther Kingi."
Vastasin koheselt:
„Oh ei, teda sa võid kindlasti vihata."
Seda ma ka ei soovi, et mu lapsed jalutavad mööda linna
ja ütlevad: „Teate,
James Earl Ray pole mulle meeltmööda."
„Vabandage, foorituli vahetus."
„Valge mees!"
Ma ei suudaks kunagi oma lapsi vihata.
Kutid, ma ei suudaks neid kunagi vihata.
Ma ei suudaks kunagi oma lapsi vihata.
Aga ma arvan, et on loomulik...
On loomulik pidada arvet kolme asja üle,
millega nad sind hetkel marru ajavad.
Ma ei suuda vaadata, kuidas nad täringuid veeretavad.
Nende täringud lihtsalt ei püsi laual.
Kohe kui nad täringud kätte võtavad,
mõtlen endamisi: „Ära loobi neid!"
Nad küsivad: „Kuidas Monopoli mängitakse?" Ja mina vastan:
„Võidad, kui täringud laual hoiad."
„Me oleme hommikusöögilauas,
mitte Bellagio täringulauas."
Ma näitan teile, kuidas ma lastega lauamänge mängin.
Mõnikord jään ma, täring käes, siia asendisse puhkama.
Sest nad ei tea, et ma täringu kätte sain.
Ja diivani all on kõik rahulik.
Liigutan oma jalgu, et nad näeks,
et ma olen veel elus.
Jään siia puhkama.
Vaatan ämblikule otsa.
„Tere, sõbrake."
„Kas sul lapsed on?"
Ma vihkan, kuidas nad täringuid veeretavad.
Ma vihkan, kui nad keset ööd üles ärkavad.
Mu lapsed on juba selles vanuses, et nad näevad õudusunenägusid
ja hirmunutena tulevad nad meie tuppa.
Kui nad meie tuppa tulevad,
teame naisega, et üks meist peab
järgmised tund aega neid magama meelitama.
See on minu jaoks kui trauma.
Kohe, kui ma kuulen kedagi ukse taga,
mõtlen endamisi: „Ehk mul veab ja see on vaid varas."
„Sissetungija, kes varastab mu väärisesemed...
ja ma ei pea järgmised tund aega tema selga sügama."
Eelmisel suvel tegin ma kohutava otsuse.
Mu poeg nägi õudusunenägu ja ei suutnud magama jääda.
Ütlesin: „Ma sügan su selga, ehk aitab see sind magama."
Ja nüüd on mul tunne, et talle meeldis see niivõrd,
et ta mõtleb õudusunenägusid välja.
Sest ta astub mu tuppa
ja ta ei käitu nagu hirmunud laps.
Ta ütleb: „Mul on halvad uudised...
luukeremees on tagasi."
„Hea uudis on ka, ma tõmbasin juba särgi üles."
Mul on hea nõuanne vanematele,
kelle laps tahab pidevalt, et ta selga sügataks.
Võta tükk teipi
ja kleebi ta suu kinni.
Ma vihkan nende täringuid.
Ma vihkan, et nad mind keset ööd üles ajavad.
Ma põlvitan selle viimase nimel.
Ma vihkan, kui nad räägivad laavast.
Nad räägivad laavast pidevalt.
See on koolide süü,
nad tahavad lastele teadust õpetada
ja niisiis räägivad nad vulkaanidest ja laavast.
Siis tulevad lapsed aga laavaküsimustega koju.
Ja kutid, ma ei tea laavast midagi.
Tean ainult, et kui nad laavat lähedalt näevad,
olen ma isana läbi kukkunud.
Iga kord, kui ma üritan autoga
parklasse tagurdada,
vaatan ma üle õla ja näen kahte lolli nägu vastu vaatamas.
Ja nad küsivad: „Kas laava puudutamine tapab?"
Ma ei suudaks oma lapsi vihata. Ei suudaks neile haiget teha.
Ma ei suudaks neile haiget teha.
Ma ei suudaks kunagi neile haiget teha.
Aga ma tunnistan, et mõnikord
tõmban ma neilt järsult kampsuneid seljast.
Pikkade päevade lõpus, kui nad ei aita mul
end lahti riietada,
tõmban ma nende kampsunid ja pluusid
üle pea,
sest, ja mul on häbi seda tunnistada,
see toob mulle rõõmu. Kui nad nii...
kui nad nii takerduvad...
ma aitan neil mõista, kui väga nad mind ärritavad.
See ei kesta kaua.
See tõmbab kohe tagasi.
Laste saamine muudab, kuidas sa
oma elu koged.
Minu lapsed on kaheksa-, kuue- ja kahe-aastased.
Väga hirmutav on saada
pulmakutseid.
Sest pulmakutsed on tavaliselt kirjutatud kahte moodi.
Mõistlikud paarid kirjutavad:
„Jätke palun oma lapsed koju."
Ja see tähendab, et me peame
üheks õhtuks või isegi nädalavahetuseks lapsehoidja leidma.
Aga hullem versioon on: „Terve teie pere on kutsutud
meie erilisest päevast osa võtma."
Sellised kutsed saadavad välja ainult lollid,
lastetud pruutpaarid.
Lollid, lastetud pruutpaarid arvavad, et on hea mõte
kutsuda lapsed oma erilist päeva tähistama, sest nad ei tea veel,
et lapsed rikuvad ära ka kõige erilisema päeva.
Kolme lapsega pulmas olles
kardad sa seda hetke,
kui pead minema tantsupõrandale,
et pruudiga rääkida
ja öelda: „Vabandust, et segan,
palju õnne, ta on imeilus pruut."
„Meie lapsed sõid teie tordi ära.
Ma ei tea, mida öelda.
Tort on läinud ja see maksis kindlasti palju raha,
aga meie siinolek on natuke ka teie süü."
„Ja kui te arvate, et ma ei saa karistada,
siis eksite, sest mu lapsed sõid ära suure tordi
ja täna öösel nad ei maga
ning homme veedavad nad hommiku vetsus."
„Aitäh, muide, et te nad ülikondadesse sundisite."
„Te ei tea veel seda,
aga lapsed armastavad ateljees seismist
ja nõeladega torkimist."
„Tänud selle eest."
„Aitäh ülikondade eest. Oleksime pidanud need ostma,
sest nende rentimine on ilmselt
sama kallis kui ostuhind."
„Igatahes, mu naine ootab autos ja saadab tervisi."
„Ta vaatab kurjalt oma telefoni,
sest enne vetsu minekut ütles ta kindlasti:
"Ära lase lastel torti süüa." Ja just siis see juhtus.
Ta ei räägi minuga ilmselt enam kunagi.
Aga ma loodan, et teie jääte igaveseks kokku
ja kui see ei juhtu ja te lahutate,
tulen ma ja situn teie õuele. Aitäh.
Head õhtut. Imeilus pruut."
Kas me saame nüüd tunnistada,
et koroona vaktsiinipass ei olnud võrreldav
Teise maailmasõja aegse Saksamaaga?
Tunnistame seda endale. Sest kutid...
iga kord, kui ma pidin
restoranis oma koroonapassi ette näitama,
vabandasid kõik töötajad minu ees.
Nad ütlesid: „Ma vabandan väga,
kas te näitaksite palun oma koroonapassi."
"Äkki on teil passist pilt
või te võite ka minu passist pilti teha
ja siis seda mulle näidata
või kui te saate mulle tõestada, et teie telefonil
on kaamera, saame teid kohe sisse lasta."
Ma olen näinud palju filme Natsi-Saksamaast
ja ma ei mäleta, et Gestapo oleks nii käitunud.
Ma ei mäleta ühtegi stseeni,
kus Gestapo lõi ukse maha ja ütles:
„Näidake oma paberid ette
ja me vabandame väga."
„Sest me peame endiselt pabereid kontrollima."
„See on ka meile ebameeldiv."
„See on nõme, et meie, Gestapo...
seda tegema peame."
„Meie ülemus on lihtsalt selline...
nats."
See on väga...
solvav saksa aktsent.
See on koomiliselt halb saksa aktsent.
Mul oli kord sakslane publikus
ja ta tuli hiljem minu juurde ja ütles:
„Kas sa kasutad tihti laval saksa aktsenti?"
Vastasin: „Mulle meeldib laval saksa aktsendiga rääkida."
Ta ütles: „Mis tunne sul oleks, kui sa kuuleksid saksa koomikut
ameerika aktsendiga rääkimas?"
Ma ütlesin: „Ma ei kuulaks kunagi saksa koomikut."
Ma ei suuda ette kujutada hetke oma elus,
kus ma astun klubisse
ja keegi ütleb: „Plaksutage Klausile."
Ja ma mõtlen: „Jah, ma jään seda kuulama."
Ma istun seal ja järsku ütleb ta:
„Ja ameeriklased ütlesid: "Mulle meeldib kakskümmend McNuggetsit.""
Ja mina ütlen: „Me ei räägi nii."
See oli väga inetu vastus, aga ta võttis end kokku ja küsis:
„Kas sa räägiks laval aafrika aktsendiga?"
Vastasin: „Ei, kindlasti mitte."
Ta küsis: „Kust su piir jookseb?"
Vastasin: „Kust jookseb aktsentide piir,
millega valge koomik aastal 2024 rääkida võib?"
„Euroopa Liidu ümber."
See on see piir. Soomest Itaaliani, Portugalist Ukrainani.
Türgiga ma ei mässaks. Sealt see piir läheb.
Ja su koomikukarjäär jääb helgeks.
Ma näitan teile, kuidas.
Lavastan rootslast, kes tellib toitu hiina ettekandja käest.
„Tere, kas te pakute täna chow mein'i?"
„Ei, see sai otsa."
Ma valisin meelega Rootsi,
sest ma olen veendunud, et on võimatu rääkida solvava rootsi aktsendiga.
Ma baseerun faktile, et
"The Muppet Show" ei solvanud kedagi.
Kas see polnud mitte solvav?
Kas rootsi kokk polnud solvav?
See oli... See oli, lapsena,
minu nägemus rootslastest.
Ma arvasin, et nad kõik käituvad nii.
Et nad olid kõik lollid ja kohmakad.
Kas te kujutate ette, mis oleks juhtunud,
kui see kokk oleks olnud Pakistanist?
Ma ei tee seda.
Aga tean nüüd vähemalt, kuidas kõlavad
1500 kangestunud tagumikku.
Mu lastel on elus vedanud.
Neil on neli vanavanemat
ja nad külastavad neid pidevalt
ja räägivad nendega pidevalt FaceTime'i kaudu.
Nad räägivad üksteisega iga päev.
Erinevalt minust ja kuidas mina oma vanavanematega rääkisin.
Isa lasi mul kord aastas vanaemaga läbi telefoni rääkida,
nagu pantvang,
kellel lubati politseiga rääkida.
Ta ütles: „Ütle vanaemale tere."
Ma ütlesin: „Tere." Ja ta krabas toru tagasi.
Ütles: „Kuulsid, poiss on elus."
„Pane viis dollarit sünnipäevakaardi sisse ja jäta silla alla."
Näha oma vanemaid ja lapsi koos
on elu kõige imelisem kogemus.
See on mulle väga kallis.
Ainult, et
meie vanemate kasvatusstiil
on väge erinev meie
kaasaegsemast stiilist.
Mu isal olid väikesed lapsed kaua aega tagasi,
aga ta karjus meie peale pidevalt.
Mu isa karjus minu ja mu venna peale pidevalt.
Meie peres ei olnud hoiatusi.
Kui sa midagi valesti tegid, hakkas ta kohe karjuma.
Meie aga kasutame palju rahulikumat kasvatamismeetodit.
Me ei karju. Me kasutame sõnu nagu... Kui nad halvasti käituvad,
ütleme me: „Me näeme, et sa oled pahur."
„Su emotsioonid on meile olulised...
aga me palume sul neid väljendada
meile mugavamal ajal."
„Ja pea meeles,
et see maja on meie kõigi, mitte ainult sinu oma."
Siis saabub aga mu isa ja ta võtab oma meetodid kasutusele.
Ta käsib neil midagi mitte teha, nad ei kuula teda
ja ta hakkab nende peale karjuma.
Ma tulen kohe nende vahele.
Jooksen isa juurde ja ütlen: „Isa, meie majas laste peale ei karjuta."
„Ma ei taha sinu viise maha teha
või sind alavääristada..."
Aga ma pean tunnistama, iga kord, kui mu isa laste peale karjub,
ütlen ma talle, et ta lõpetaks.
Kuid väike hääl minu peas
tahab alati karjuda: „Anna minna, vanamees!"
„Näita neile, kui hea nende elu on!"
Ma pean tunnistama,
et meie kaasaegne kasvatus ei tööta väga hästi.
Ma ei näe igapäevaseid tulemusi.
Kord hammustas mu kaheksa-aastane minu kuueaastast.
Lihtsalt hammustas. Nad ei kakelnud.
Ta nägi teda toa teises otsas, jälgis teda
ja otsustas: „Ma hammustan teda nüüd."
Nagu robot: „Käivitan hammustusprotokolli."
Ta kõndis venna juurde, hammustas ja ütles: „Mina ei hammustanud."
Vastasin: „Vaata neid hambajälgi."
„Me võime su venna käe hambaarsti juurde viia
ja nad saaksid selle järgi sulle breketid teha."
Ma olin nii pahane, et ma krabasin oma poja ja ütlesin:
„Mine rahune teises toas."
Ma panin ta teise tuppa kinni.
Mu plaan oli lasta tal viis minutit
oma mõtetega olla, et ta saaks aru, mida ta valesti tegi.
Viis minutit, et juurelda oma tegude tagajärgede üle.
Aga ma olen kaasaegne möku.
Kannatasin ära kaks ja pool minutit, enne kui mõtlesin:
„Issand, ta peab peale seda terve elu teraapias käima."
„Ta ei taastu sellest traumast kunagi."
„Ma pean minema ja ütlema talle,
et ma armastan teda tingimusteta."
Ma avasin ukse ja arvasin, et leian ta loigust
keset tuba põrandal nutmas.
Selle asemel aga nõjatus ta aknale
ja vaatas linnapiiri oma muretute silmadega.
Ta oleks nagu kaader prantsuse Uue laine filmidest.
Ainult barett ja sigaret olid puudu.
„Kas ma hammustasin teda?"
„Võimalik."
„Aga elus oled sa kas hammustaja
või hammustatud."
Ma ütlen teile. Mul on teooria.
Teooria on järgmine.
Mu lapsed...
hakkavad enda laste peale karjuma.
See jätab ühe põlvkonna vahele.
Ja öösiti
lebavad nad oma naridel ja räägivad sellest.
„Suureks saades ei kasvata ma oma lapsi nagu isa."
„Ma hakkan karjuma nagu vanaisa."
Ja teine vastab: „Täiega. Ma ei taha olla isa moodi munadeta möku."
„Su tunded on olulised? Kasva suureks."
Mu naine arvab, et maailm aitab meil paremini lapsi kasvatada
ja ta saadab mulle pidevalt videoid emadest Instagramis,
kes jagavad oma kogemusi.
Minu arvates näevad nad liiga kasitud välja.
Nende lapsed on vist meie omadest väga erinevad.
Kohe, kui näen korras soengut ja ringvalgustit,
mõtlen: „See pole meie jaoks."
Ja nende nõu on tihti väga mõistatuslik.
Abikaasa saatis mulle video, kus keegi naine ütles väga rahulikult:
„Positiivne tagasiside on laste jaoks oluline."
„Kui sa ütled lapsele hommikul, et tal on ilus käekiri,
ei löö ta õhtul oma õde ega venda."
Ma ei tea, kas see on tõsi,
sest see nõu ei tule mulle kunagi õigel ajal meelde.
Nad peksavad üksteist nurgas
ja ma jooksen nende juurde sõnadega: „Sul on ilus käekiri!"
On...
On üks Instagrami emade stiil, mis mulle väga meeldib.
Emad, kes on peaaegu liimist lahti tulemas
ja nad filmivad oma videoid telefoniga,
"Blairi nõiafilmi" stiilis.
Nad peidavad end laste eest riidekappi.
Sosistavad: „Tere, mul pole palju aega."
„Me leidsime viisi, kuidas vildikamärgid seintelt maha pesta."
„Te peate... Oh ei, nad leidsid mu."
Mina ja abikaasa saame mõlemad oma vanematega hästi läbi
ja see tõi meid ka kokku.
Arvasime, et kui meie oma pere loome, tahavad meie lapsed
meiega aega veeta sama palju kui meie oma vanematega.
Samas on meie perekondade vahel ka erinevused.
Näiteks, kui mina väike olin,
oli söögilaua reegel: „Räägi ainult siis, kui sinuga räägitakse."
„Kui sa midagi ütled, siis peab see olema vestlusele asjakohane."
Ja kindlasti: „Ära sega vahele,
kui teised inimesed räägivad."
Minu naise peres oli see reegel aga:
„Mis meelel, see kohe keelele."
„Hakka rääkima enne, kui su mõte on peas lõpule jõudnud."
„Ürita oma mõtet kõrvadega,
peast väljaspool kuulda."
Veel üks lahe asi, mida mu naise pere teeb.
Nad helistavad restorani, et toitu tellida
ja alles siis, kui restoran vastu võtab,
küsivad nad teistelt, mida nad tahavad.
Ja nad hakkavad ka telefonikõne ajal restorani poole kriitikat pilduma.
Nad küsivad: „Kas tellime pelmeenid?"
Ja teisest toa otsast vastus: „Ei, nende pelmeenid on limased!"
„Me ei telli teilt pelmeene!"
Mu naise perekond on juudid, ma pole seda veel maininud,
aga ma olen sellele vihjanud.
Kui juudid on mingis küsimuses ühel meelel olnud,
pole mina sellest veel kuulnud.
Ma pean mainima, et see kõik on mõeldud ainult heaga.
Ma armastan oma juudist naist.
Ma armastan oma juutidest lapsi.
Mu naise vanemad on suurepärased.
Ta vanemate kõige parem omadus on, et neid on kerge üles leida.
Te leiate nad
oma nina minu asjadesse pistmas.
„Koputus."
Me peame varsti oma lastega keerulise vestluse maha pidama,
sest mu naise vanavanemad elasid üle Holokausti.
Ja me peame nendega sellest ükspäev rääkima.
Lastega on mure aga selles, et mõnikord küsivad nad sult küsimuse enne,
kui oled sellele hea vastuse välja mõelnud
ja nad sunnivad sind vastama.
Ükskord
ütles mu naine pojale:
„Sul vedas, et kõik su vanavanemad elus on,
su vanaema ei tundnud enda vanavanemaid."
Poeg küsis: „Mis nendega juhtus?" Vastus: „Nad surid sõjas."
Ja ta küsis: „Kas nad olid sõdurid?"
Naine vastas: „Peale sõdurite sureb sõjas veel teisigi."
Poeg mõtles hetke ja ütles: „Oh...
nad olid trummarid?"
Sest ta oli lugenud piltidega raamatut iseseisvussõjast.
Ja tuli väga heale järeldusele,
et kui sõdurid olid suures ohus,
siis nendega kaasas olnud trummarid said kõik surma.
Väga niru oli iseseisvussõja ajal trummar olla.
Ehk isegi üks halvimaid aegu trummarite jaoks.
Nad olid kindlasti väga elevil, kui kuulsid,
et armee otsib trummareid. „Issand, nii tore."
„Me ei pea võitlema. Ootame tagalas ja harjutame trumme."
„Ja kui ellujäänud tagasi tulevad, mängime neile kontserdi."
Nad tõstsid käe ja ütlesid: „Ma mängin trummi."
Selle peale: „Super. Pane trumm selga ja seisa esiritta."
Nad küsisid: „Esiritta?"
Vastus: „Jah, esimesena saadame välja trummarid
ja flöödimehe." Ja flöödimees ütles:
„See on vilepill." Vastus: „Ära sega, flöödimees."
Mu naine arvab, et ma peaks juudiks hakkama.
Ta ütleb, et kõik juba arvavad, et olen juut.
Pole halb argument. Olen veerand juudiverd.
Kõik juudid, keda tean, on küsinud: „Sa oled juut, eks?"
Ma olen ka neljandik rootslane. Ükski rootslane pole mulle öelnud...
Nad räägivad nii, kutid.
Ma ei vabanda, sest nad räägivad nii.
Miks peaks "The Muppet Show" mulle valetama?
Rootslased räägivad nii ja laboriassistendid nii...
Ma avastasin hiljuti midagi uut oma päritolu kohta,
sest ma läksin PBS-i saatesse nimega "Avasta oma juured",
mille saatejuht on professor Henry Louis Gates. Väga tore saade.
Ta on väga tark mees.
Ja ma avastasin midagi uut oma
perekonna juurte kohta.
Ma avastasin, et põlvnen Leedu juutidest.
Leedu juudid, kes on kirja pannud tuntud fraasi:
„Me peame Leedust jalga laskma."
Aga ma olin selle saate jaoks halb valik,
sest mind on raske üllatada või hämmastada.
Ja parim osa selle saate juures on inimeste üllatus ja hämmastus,
kui nad oma sugupuu kohta uudiseid kuulevad.
Ja kuna sellised asjad ei üllata ega hämmasta mind,
filmisime me mageda episoodi.
Ühel hetkel vaatas Henry Louis Gates mulle otsa ja ütles:
„Me leidsime ühe su esivanematest aastast 1650."
„Me leidsime nende nime ühe küla nimistust,
aastast 1650."
„Mis emotsioone see sinus tekitab?"
„Teadmine, et leidsime su esiisa
aastast 1650."
Kõik mis ma ütlesin, oli: „Ma teadsin, et ma põlvnesin kellestki."
Ta ei öelnud ju: „Su vana-vana-vanaema
oli näkineid."
Ta šokeeris mind ühel korral, aga see oli kogemata.
Istusin temast teisel pool lauda ja laual oli
suur raamat minu sugupuust.
Ta hakkab lugu sisse juhatama.
Ja samal ajal palub ta,
et ma keeraksin lehe ja paljastaksin uue informatsiooni.
Ühel hetkel ütles ta mulle:
„Sa esined palju laval." Vastasin: „Jah."
Ta küsis: „Kas sa tead kedagi oma perest, kes samuti esines?"
Vastasin: „Ma ei tea ühtegi inimest enda perest, kes oleks
kunagi laval esinenud."
Ja ta ütles: „Pööra järgmine leht."
„Sest see paljastab midagi üpris ägedat."
Ma pöörasin lehe ja see oli väljalõige minu vana-vanaisa
surmakuulutusest ajalehes. Ta oli endalt elu võtnud.
Henry Louis Gates ütleb: „Mis seal kirjas on?"
Ma vastasin lihtsalt: „Oh."
„Mu vana-vanaisa suri iseenda käe läbi."
Henry Louis Gates ütleb mulle
väga professionaalselt: „See on viga. Vabandust."
„Me ei jäta seda saatesse."
Siis ta ütles: „Keera veel üks lehekülg."
Keeran lehekülje ja: „Mu vanaisa mängis oma kooli lavastuses."
Ta ütles: „Päris lahe, mis?" Vastasin: „Henry...
sa ei saa matta minu vana-vanaisa suitsiidi koolietenduse alla."
Mult oleks nagu mustkunstnik küsinud: „On see sinu kaart?"
Ja ma vastaks: „Ei, see on pilt sinu peenisest."
„Perse, perse, perse."
„On see sinu kaart?"
„Poti üheksa, on see sinu kaart?"
„Sa mõtled endiselt sellest pildist?"
„Jah!"
„Jah, mees."
Tavaliselt hakkavad koomikud sellel kellaajal
transfoobset materjali esitama.
Mul on hea meel tõdeda, et mul ei ole transfoobset materjali.
Ma armastan ja austan trans-kogukonda.
Ja mulle käib närvidele, kui keegi ütleb mulle,
et teise inimese soovahetus tekitab neile ebamugavusi.
Nad peavad uue nime meelde jätma,
või koguni uue asesõna, ja nad peavad Gmailis
nende kontaktnime ära muutma.
Ja oleme korraks endaga ausad.
Kumb oleks teie jaoks keerulisem?
Teile lähedane inimene, kes vahetab oma sugu
või lähedane inimene, kes otsustab homsest päevast
veganiks hakata?
Kumb muudab teie elu homme keerulisemaks?
Sest mu vend otsustas viis aastat tagasi veganiks hakata
ja ma olen temaga mitu tänupüha koos veetnud
ja ma eelistaks sada protsenti, et järgmise tänupüha ajal
astub mu isa uksest sisse ja ütleb: „Ma olen nüüd naine"...
kui et ma pean veetma veel ühe tänupüha vennaga,
kes küsib: „Kas sa kasutasid võid?"
„Muidugi ma kasutasin võid!"
„Tänupühad selleks ongi, et võid süüa."
Esimeste tänupühade ajal tõid põlisameeriklased
meile maisi ja meie palverändurid ütlesid:
„Paneks ehk sellele võid peale?"
Ja põlisameeriklased vastasid: „Issand, kohe palju parem,
kuidas me saame teile selle heateo eest tasuda?"
Palverändurid vastasid: „Me räägime sellest hiljem."
„Valge mees."
Mu vend on asjasse nii pühendunud, et ta ei söö isegi mett.
Ta ütleb, et veganid, kes söövad mett, on meeganid.
Ma avastasin, et ta ei söö mett,
sest ta oli mul üks päev külas
ja ma viskasin talle müslibatooni,
sest ta nägi näljane välja ja...
ta korjas batooni üles ja hakkas koostisaineid kontrollima.
Veganite logo peaks olema
koostisaineid lugev inimene.
„Leidsin probleemi."
Muide, ka mina tahaks vegan olla.
Veganlust pooldavad väga head argumendid.
See on loodusele kasulikum. See on inimlikum.
Parim argument veganluse kasuks on aga järgmine.
Mu vend näeb välja palju parem kui mina.
Kui te näeks mind minu vennaga kõrvuti,
ei sööks te enam kunagi liha.
Ta särab nagu päike ja tema kõrval
näen ma välja nagu laternaga vana mees laevaninal.
„Udu on tihe, aga me jõuame kaldale."
Ma mainisin enne oma naise vanemaid ja ma soovin...
rääkida natuke oma ämmast.
Mul on maailma parim ämm.
Ja eriti meeldib mulle tema juures see,
et on hetki, kus ta nõustub minuga,
et mu naine võib olla väsitav.
Mõnikord vaidleme me naisega ämma ees
ja ta vaatab mind toa teisest otsast,
just nagu tahaks ta minu ees vabandada.
Aga ta ei tohi seda valjult öelda.
Mulle on see väärtuslik vaid sõnatu kinnitusena, et ta paneb
mu naise käitumist pahaks.
Mulle oleks katastroofiline, kui ta
minu eest seisma hakkaks.
Sest iga abielus inimene siin teab, et kui meie abikaasad
millegi üle virisevad, on kergem nendega nõustuda.
Ja nii tihti oleme me õhtul koju jõudnud
ja hakanud voodisse sättima, kui mu naine ütleb:
„Suudad sa uskuda? Mu ema arvab, et ma peaks sinu vastu lahkem olema."
Mu ainuke vastus on: „Jah, milline mõrd."
„Ära sekku meie vahele."
Mul on kuri naine.
Kutid...
Aga ta on ainult minu vastu kuri. Ta ei kurjusta kunagi lastega
ja see on parem kui vastupidine versioon.
Mu elu oleks jube,
kui mu naine kurjustaks lastega, aga mitte minuga.
Ma tuleks koju ja lapsed jookseks minu juurde:
„Sa pead meid aitama, mees, me oleme sinu lapsed ka."
Ja ma vastaks: „Ära räägi minuga. Ma ei taha, et ta meid koos näeks."
Ma... Muide, see pole rünnak minu naise vastu.
Tal on õigus kuri olla.
Ta on väga töökas. Tal on kolm last.
Ta on väga väsinud. Tal on täiskohaga töö.
Mu naine on jurist.
Ta sooritas New Yorgi advokatuuri eksami. Ta on imetabane naine.
New Yorgi eksam on nendest kõige raskem.
Giuliani sooritas selle eksami.
Ma mõistan teda, ta on väga väsinud ja ta on lastega väga kannatlik
ja mõnikord peab ta end minu peal välja elama. Ma olen selle ära teeninud.
Ma olen väga... Siin on näide asjadest, mida ma teinud olen.
Näited hetkedest, mil olen ta kurjuse välja teeninud.
Meil on kolm last ja ma ei oska senimaani lapsekäru kokku panna.
Pole õrna aimugi. Ma vaatan seda käru nagu koer, kellel paluti origamit voltida.
Ma ei oska käru kokku panna.
Ma lihtsalt raputan seda natuke.
Küsimus naistele publikus.
Kas te olete kunagi vaadanud oma meest käru kokku panemas
ja mõelnud: „Ma ei suuda uskuda,
et see mees suudab mind seksuaalselt rahuldada."
Ta mõtleb: „Vist sain hakkama."
„Peaaegu sain hakkama." Ja sa ütled: „Seal on nupp."
Ta ütleb: „Ei, ma saan hakkama."
„Paar tõuget veel."
Tahate midagi kurba kuulda?
Mu naine naeris natuke liiga kõvasti, kui ta esimest korda
seda nalja kuulis.
See tegi mulle isegi natuke haiget.
Ta karjus publikust: „Aamen, vennas!"
„Sa räägid tõtt!"
Muidugi pole mu naine täiuslik.
Ma muudaks ka tema juures paari asja.
Kui ma saaks midagi muuta,
oleks see tema võime õiget pidi infot edastada.
Ta räägib mulle pidevalt tähtsatest asjadest,
samal ajal mulle seljaga olles ja toast välja jalutades...
ja ta ei tee seda valjult.
Ta ütleb: „Gaasifirma oli täna
siin, nad ütlesid, et meil on toksiline..."
Me vaidleme pidevalt selle üle.
„Me lähme tunni aja pärast Harriste juurde õhtusöögile."
Küsin: „Millal sa mulle sellest rääkisid?"
Ta vastab: „Ma sosistasin selle esmaspäeval postkasti."
Veel muudaks ma ta eelistatud kohvijooki.
Mu naine tellib alati matcha latte.
Kui te ei tea, mis see on, ütlen ma teile, mis see ei ole.
See ei ole saadaval üheski tavalises kohvikus.
Seda on lausa ebaviisakas küsida,
kui keegi pakub sulle kohvi. Analoog oleks:
„Hei, me tellime pitsat, mida sa tahad?"
„Quiche lorraine'i."
„Nad ei paku seda." „Küsija suu pihta ei lööda."
„Lüüakse küll, kui sa lolle küsimusi küsid."
Mu naisele meeldivad matcha latte'd, sest neid on raske leida.
Ja ma ütlen seda sellepärast,
et mu naine avaldab armastust oma tegudega.
Kas te teate erinevaid armastusavalduse viise?
Seletan lahti nendele, kes ei tea.
Armastusavalduse viise on viis. Viis viisi, kuidas oma armastust näidata.
Heateod, puudutus, kvaliteetaeg, kingid
ja julgustussõnad.
Ja ma ei tea, kes selle nimekirjaga lagedale tuli.
Ma tean vaid, et nemad avaldavad armastust heategudega.
Sest heategude lisamine sinna nimekirja
tundub mulle kui üks suur petuskeem.
Siin on su elu, kui sinu armastusavaldus on puudutus ja naise oma heateod.
„Ma tahaks kalli, kui koju jõuan."
„Palun paranda boiler ära."
Kvaliteetaeg: „Lähme jalutama?"
„Jah, kui oled renni ära puhastanud."
See on kui vigane lennu lojaalsusprogramm: „Meil on kuld, plaatinum, hõbe
ja "pese lennuk ära, kui maandume" tasemed."
See on kõik... Ma olen näiteks sellest,
kui raske on olla abielus koomikuga.
Ma tulen lavale ja räägin teile,
mida ma oma abielust arvan.
Koomikuga abielus olla
on raske.
Aga raske on ka koomikuna abielus olla.
Ja selle all mõtlen ma vaidlusi,
mille ajal on alati
kõige parem öelda
midagi, mis olukorra kiiresti maha rahustaks.
Koomikuna aga
ei hüppa sulle pähe rahustavad laused.
Koomikuna mõtled sa keset vaidlust vaid:
„Võiksin öelda midagi naljakat, mis selle olukorra hullemaks teeks."
Annan teile näite. Mu poistele meeldivad superkangelased
ja nad küsivad mult tihti nende kohta.
Nad küsivad: „Kes võidaks, kas Batman või Ämblikmees?"
„Kes on tugevam, Hulk või Thor?"
Hiljuti küsisid nad: „Kes on kiirem, kas Superman või Flash?"
See on iidne küsimus.
Ma olin uhke, et nad selle peale tulid.
Ütlesin: „Ma kontrollin YouTube'ist järele."
Ja ma leidsin kolme-minutilise klipi
Õigluse liiga multikast, kus Superman ja Flash võistlevad.
Ütlesin: „Teate mis? Vaatame koos."
Tähtis seik siinkohal on,
et meie lastel on väga vähe ekraaniaega.
Ma ei ütle seda, sest arvan, et oleme parimad vanemad.
Ma lihtsalt arvan, et meie lapsed on teie omadest paremad.
Poisid istusid mu põlvedele ja ma võtsin telefoni välja
ja me vaatame Supermani ja Flashi.
Sisse astub mu naine ja küsib: „Mida te teete?"
Vastan: „Vaatame Supermani ja Flashi."
Ta küsib: „Multikat?"
Ma ei suutnud end tagasi hoida. Vastasin: „Ei, ikka päris."
„Kas sa suudad uskuda, et nad filmisid neid päriselus?"
„Ja see polnud isegi tahtlik...
Nad filmisid dokumentaalfilmi kõrbest."
„Järsku nägid nad sinist ja punast..."
„Nad olid pahviks löödud..." Ja ta lahkus toast.
Ta lahkus mõttega:
„Ja mu ema tahab, et ma tema vastu lahkem oleks."
Siin on veel üks näide.
Me läksime puhkusele
ja me lahkusime New Yorgist ning pidime läbi turvakontrolli minema.
Ja turvamees leidis mu naise kotist paki hummust.
Nad võtsid selle välja ja ütlesid: „Seda ei tohi lennukile võtta."
Naine vastas: „Ma olen varem hummusega lennanud."
Mis ei olnud nii veenev, kui ta lootis.
Sest nad vastasid: „Hummust ei tohi lennukile tuua."
Naine ütles: „See pole vedelik."
Ja vastus: „See pole ka tahke."
Ja tuleb välja, et viigi puhul läheb võit turvakontrollile.
Ma olin oma naise poolt.
Kõik lendavad tänapäeval hummusega.
Miks nad tema kinni pidasid?
Iga lennuk, millega ma lennanud olen,
kõnnid istmetest mööda ja näed viite või seitset hummusetünni.
Aga nad võtsid tema hummuse.
Me kõndisime edasi ja ta oli endast väljas
ja ütles: „Suudad sa seda uskuda?"
Vastasin: „Ei." Aga ma ei öelnud, mida ma uskuda ei suutnud.
Ma olin aus, kuid ei rääkinud tõtt.
See oleks olnud loo lõpp, kuid me pidime New Yorki tagasi lendama.
Ja teel tagasi lennujaama peatus mu naine
toidupoes ja ostis purgi hummust.
Sama suur, võimalik, et suurem.
Ja see avastati taas.
Nad leidsid selle poekotist.
Ta nagu tahtis, et nad selle leiaks.
Nad võtsid hummuse välja
ja ütlesid talle: „Hummust ei tohi lennukile tuua."
Ja ta vastas: „Ma olen varem hummusega lennanud."
Muidugi ei maininud ta, mis temaga eelmine kord juhtus.
Ja nad konfiskeerisid ta hummuse.
Me kõndisime edasi
ja ta oli endast väljas ja ma teadsin, et ma peaks suu kinni hoidma.
Ainuke viis olukorrast välja oli kinnine suu.
Aga ma ei suutnud end tagasi hoida ja
ma naeratasin talle ja ütlesin: „Järgmine kord läheb õnneks."
Ta on täna siin, muide.
Ta ei ole siin.
Hullud olete või?
Ta on siin ja ma hakkan rääkima hummuselugu,
millest me kodus vaikime.
Ma tunnen oma naist hästi.
Ta on oluline naine.
Tal on sihikindlust.
Järgmine kord saab ta koos oma hummusega lennukile.
Ma usun temasse.
Ma usun, et ta smugeldab hummuse lennukile.
Ta tuleb lennujaama, teeb oma koti lahti
ja võtab välja kikerherned ja nuia.
Ta vaatab turvamehele otsa ja ütleb:
„Kõik esemed siin kotis on legaalsed."
Ja nad noogutavad, sest nad teavad, et nad on kaotanud.
Ja tema võidu tähistamiseks tõusevad kõik lennujaama turvatöötajad
ja rivistuvad nagu sõdurid, et talle teed anda.
Nad tõstavad oma metalliotsijad õhku nagu mõõgad.
Ja ta kõnnib nende alt läbi ja edasi lennujaama
ning kõik reisijad karjuvad ta nime
ja loobivad roosiõite asemel krõpse ta jalge alla.
Ta saabub lennukisse, istub maha,
valmistab oma hummuse
ja küsib lastelt: „Kes tahab hummust?"
Ja nad vastavad: „Me vihkame hummust."
Ja ma sosistan: „Meile ei meeldi hummus."
Mu lapsed pole kunagi minu saadet näinud, aga hiljuti andsin ma neile
saate kümnenda aastapäeva puhul selle võimaluse
ja meie saatekülaline oli president Joe Biden.
Aitäh, väga kena teist.
President Biden tuleb minu saatesse ja ma mõtlesin:
millal veel saan ma aidata oma lastel
presidendiga kohtuda?
Järgmist ma võib-olla ei tahagi neile tutvustada.
Ütlesin: „Tead mis? Las..."
„Las lapsed näevad presidendi ära."
Ja parim osa selle kohtumise juures
ei olnud presidendi käitumine, vaid kuidas kõik mu lapsed
käitusid erinevalt, kõik oma iseloomu kohaselt.
Vanim tuli esimesena.
Ja ta on maailma kõige viisakaim poiss.
Vanimana tahab ta olla oma noorele õele ja vennale eeskujuks.
Ta tahab olla maailma parim laps.
Ta valis ise oma riided välja
ja kandis oma pildistamispäevaks ostetud ülikonda.
Ta kõndis tuppa sisse ja ütles: „Tere, härra president,
minu nimi on Ash, meeldiv tutvuda." Ja ma olin tema üle nii uhke.
Mu süda sulas sellest vaatepildist ja tema kombekusest.
Järgmisena, keskmine laps.
Ta sündis kortermaja fuajees...
ja see mõjutab ta käitumist iga päev.
Ma ei...
oska seda seletada.
Ma arvan, et isegi, kui te teda ei tunneks,
näeks te teda ja mõtleksite:
„See seal sündis fuajees."
Ka tema valis ise oma riided välja.
Ta kandis vedurijuhi vesti ja Ray-Bani päikeseprille.
Ja ta sisenes tuppa tantsides.
See tekitas mu vanimale
piinlikust ja ta valmistus teda lööma.
Kuid talle meenus viimasel hetkel,
et olin tol hommikul ta käekirja kiitnud.
Mu keskmine tantsib tuppa sisse ja hakkab laulma:
„Joe Biden, Joe Biden, Joe Biden."
Ta jõuab presidendi juurde ja karjub talle näkku:
„Sa oled mu lemmik president!"
Ja Joe Biden oli väga üllatunud,
sest ma arvan, et isegi Joe Bideni lemmik president ei ole Joe Biden.
Ta vaatas mind nagu: „Kas sa pole talle Obamast rääkinud?"
„Sest... Kui mina talle meeldin, siis ta lausa armastaks Obamat."
Parim oli aga mu kahe ja poole aastane tütar, Addie.
President käitus temaga väga armsalt.
See oli omaette vaatepilt.
Ta istus diivanile, et saaks mu tütrele silma vaadata
ja kui Addie lähemale tuli, võttis president
oma kotist välja pehme mänguasja Commanderist,
Valge Maja koerast.
Ja ta ei teadnud seda, aga olin ise käinud jaanuaris Valges Majas
ja tõin lastele tagasi kolm
Commanderi mänguasja.
Aga ta sirutas käe kotti
ja hoidis lelu Addie poole, nii...
Ta ütles: „Ma tõin selle sulle."
Ja Addie vaatas seda lelu,
vaatas presidenti ja ütles: „Mul on juba selline."
President: „Sul on selline?" Addie vastu: „Jah, kodus."
Ta hoiab lelu endiselt käes ja küsib:
„Sa ei taha veel ühte?" Addie vastab: „Ei."
Ja ma olen terve päeva selle vestluse pärast muret tundnud,
sest mu tütar on suur Trumpi austaja ja...
mitte sotsiaal-, vaid maksuküsimustes.
Ta on NATO, tunneb, et NATO riigid ei maksa piisavalt.
Ärge temaga seda teemat tõstatage.
Minuga juhtub praegu midagi kummalist... ma kasvasin äärelinnas
ja ma olen terve elu tahtnud New Yorgis elada.
Mu lapsed elavad New Yorgis,
kuid nemad tahavad äärelinna kolida.
Käime mu vanemate juures, minu sünnikodus,
vaikses New Hampshire'i äärelinnas.
Iga kord, kui me lahkume, küsivad lapsed:
„Millal sa endale sellise maja lubada saad?"
Sest me elame New Yorgis
ja lapsed ei mõista New Yorki.
Nad ei oska New Yorgi võlusid hinnata.
Nad ei ütle: „Vanaemal ja vanaisal on suur aed,
aga meie saame jala teatrisse minna."
Mu New Yorgi korter
tundub New Yorgi elanikele imeline.
Inimesed väljaspool linna aga ei mõista selle ilu.
Siin on mõned minu
väga kalli New Yorgi korteri omadused.
Seal pole kunagi pime.
Seal pole kunagi vaikust.
Me elame ülikooli lähedal,
mis tähendab, et igal ööl kuuleme me
kell üks hommikul hõikeid nagu:
„Krista juba ootab meid!"
Ja kellega nad ka ei räägiks, ei kuule neid
korallikult ja karjub vastu:
„Krista pole meiega!"
Ja siis vastab esimene jälle:
„Ei, Krista on juba kohal!"
Ja ma tahaks ainult akna lahti teha ja karjuda:
„Kutid, Krista on surnud!"
„Krista on surnud, see on väga kurb, aga ta suri!"
Kas meil on kütteseadmed korteris?
Jah, meil on radiaatorid.
Ja parim osa nende juures on, et nad on nii kuumad, et kokkupuutel
nendega saad sa lihtsalt surma.
Nad on natuke laava moodi.
Vist.
Meile öeldi, et need on sõjaeelsed.
Ma pole küll kindel, millise sõja.
Nad pole ainukesed sõjaeelsed asjad meie majas.
Teisel pool koridori elab naaber,
kes leiaks kaardil Preisimaa üles.
Ja täpselt nagu Preisimaa peale Teist maailmasõda, ei tunne ta piire.
Paar päeva tagasi üritasin ma oma poega uksest välja ja kooli saada.
Ma sain ta koridori
ja ta oli tol päeval lihtsalt tujukas nagu lapsed ikka.
Ma sain ta koridori ja ta maadles end
vabaks ja jooksis tagasi korterisse.
Ma jooksin järele, ta jalanõud käes.
Ja ma jätsin ukse lahti.
Ma sain ta toolile istuma
ja ma proovin talle kingi jalga panna, ma olen närvis, ta nutab,
see on väga halb hommik ja järsku kuuleme me:
Äiu-ää, äiu-ää
Nüüd magama jää
Me pöörame ümber
ja meie naaber oli lihtsalt korterisse sisse astunud,
seljas öösärk,
mis meenutab Victoria-aegset kummituse surilina.
Kummitus tüdrukust, kes uppus linnakaevu.
Ta oli enda korteris, kuulis, et mu laps nuttis ja mõtles endamisi:
„Ma tean, mis ta maha rahustaks.
Jube lastelaul, mida kasutatakse õudukate treilerites."
Aga sellel lool on väga õnnelik lõpp,
millega ma ka tänase õhtu lõpetan.
Sest kohe, kui mu naaber sisse astus,
vaatasime me pojaga üksteisele otsa.
Ja ma mõistsin, et me mõtleme täpselt sama asja...
sest ta vaatas naabrile otsa,
vaatas mulle otsa ja ütles: „Mingu perse."
Ja ma vastasin: „Sa maksid just enda ülikooli eest."
Aitäh, Chicago ja ilusat õhtut teile.
Subtiitrid tõlkinud Moonika Illisson