Те, що ви зараз побачите, може бути небезпечним, нелегальним, неетичним,
дріб’язковим, безглуздим, аморальним,
і безперечно дурним.
Та водночас - усе це чиста правда. Ну... майже.
ПРОЇЗД
Це було ще у 2012-му.
Я був під кайфом і вже не розумів, що взагалі коїться.
Сигналізація верещала - було пекло.
І я такий: «Що я накоїв?»
І тут дзвонить телефон.
Йду взяти слухавку.
Алло?
Дзвонить охорона, і вони такі...
Що відбувається? Все гаразд?
Я кажу: «Все гаразд. Так, усе добре».
Та все нормально, чесно.
І я дивлюсь униз і розумію, що я в самих трусах і шкарпетках.
Бачу фартух, хапаю - і швидко надягаю.
Я взяв дві пляшки води й брауні - і вистрибнув у вікно.
ТАКА ВОНА, ФЛОРИДА
Привіт, мене звати Чед Корн. Я виріс у Пенсаколі, штат Флорида.
Я майстер із техніки. У мене синдром Туретта.
Це ніби стримуєш рух, який не контролюєш,
ніби чхання.
Можеш триматися хвилину, дві - але потім воно проривається.
І починаєш сіпатися або видавати звуки.
З віком я почав пити,
й алкоголь завжди прибивав усі мої відчуття,
і я ніби не помічав синдром.
З часом перейшов і на наркотики.
Наркотики.
Чим більше я вживав, тим чіткіше розумів - є інша моя версія,
яку я не любив.
Знаєш, це був Поганий Чед.
Поганий Чед був моєю злою версією.
Так! Чед! Це я!
Той, хто хотів кайфувати й тусити.
Він був просто скажений.
Так!
Якось я вбивав час на роботі.
Гортаю фейсбук і бачу, що в мого друга Джиммі
скоро концерт.
Виступав на розігріві у відомих артистів
і досяг великого успіху.
Я - Джиммі Вандевер.
Артист, виконавець, бетонник, руйнівник родових проклять,
несу світло, дитя зірок.
Джиммі В на сцені. Артист до мозку кісток.
Можеш бути сліпим - час відсидиш, бо пес однак знайде твій слід.
Хто б не був - зрозумій, мені байдуже, що про мене думаєш.
Я знаю Чеда вже 25 років - найкращий друг.
Власне, я став хрещеним його доньки.
Для мене це благословення.
Ми народилися з різницею в 11 днів.
Ми - як одне ціле.
КОНЦЕРТ
Тож я пішов до місцевого бару,
де виступає Джиммі - там просто двіж.
Велика сцена, на якій Джиммі читав реп.
Артист, виконавець, бетонник
Руйную прокляття, несу правду у світ
Несу світло, дитя зірок - Я створений для бою...
Це мій кореш.
Ми народилися з різницею лише в 11 днів.
- Ми - як одне ціле. - Кайф.
Щось не ловлю вайб, думаю: «Треба завестись».
Треба завестись.
- Я справді люблю вечірки. - І я люблю вечірки.
Тож я набираю свого дилера - на швидкому наборі.
Каже: «Буду за 15 хвилин».
- Зараз повернуся. - Добре.
Дякую, що приїхав.
Цю ніч усі запам’ятають.
Так, так, так!
Заходжу назад...
Чед прийшов - одразу видно, щось не те.
Він був... чувак, його щелепа була десь он там.
Зуби зводив туди-сюди, ніби щось перемелював.
Я пішов до вбиральні.
Спочатку трохи - потім ще трохи більше.
Я не вмів зупинятись - ні з випивкою, ні з наркотиками.
Я просто продовжував.
Тож я повернувся до клубу.
Я жартував, що коли дівчата чули мою історію, то казали:
«Ого, цей тип уміє тусити».
Цей тип уміє тусити.
Проблема в тому, що тверезим я танцюю добре,
але під кайфом виглядав просто смішно.
Я вирішив узяти ще випити, щоб трохи відійти.
- Ще один, будь ласка. - Два!
Але мені відмовили - вирішили, що я вже п’яний.
- Ти п’яний. - Але я був під кайфом.
Взагалі, ми під кайфом.
Хоча, мабуть, і п’яні теж.
- І п’яні теж. - Ні!
- Та пішов ти! - Сам пішов!
Не влаштовуй мені це лайно!
Та йди ти в дупу, чувак!
Йди ти в дупу! Хочеш? Ну давай! Ні, сам іди!
Пам’ятаю, мене накрила параноя.
Він був на максимумі, перебрав по повній, ну ти знаєш.
Він був на максимумі, перебрав по повній
Очі смикаються з боку в бік Повен сумнівів
Щелепа набік, зуби стискає до крові
Наче жує секрет Якого й сам ніколи не бачив
Того вечора це був Поганий Чед.
Я був певен, що копи зараз залетять у зал.
Ти в порядку?
Був настільки під кайфом, що марив.
Я повернувся до вбиральні, щоб позбутися всіх доказів.
Не роби так, брате. Копи знайдуть у трубах.
Краще з'їж це.
- Так, логічно. - Удачі.
Замість того, щоб змити це в унітаз, я просто доїв решту.
Тоді я сказав собі:
«Чуваче, треба валити».
І я пішов.
Виходжу з бару - й усе одно здається, що копи йдуть за мною.
Сер, куди ви йдете?
Я хотів вибратися з того району.
Я намагаюся звідси вибратися.
Хоч я зрозумів, що копів немає,
я подумав: «Блін, треба зійти з дороги».
Попереду ж болото, згадав я.
Я біг і біг, поки не добіг до мосту.
Міг перейти міст
або полізти через болото.
Вони ждуть, що підеш мостом. Йди болотом.
Думаю: я не піду цією дорогою.
Я піду в обхід, через болото.
Тож я йду через болото.
Грязюка - по коліна.
Витягую ногу - бачу, болото засмоктало кросівок.
- Чорт, блін! - Чорт!
Зняв другий кросівок і викинув.
Думаю: «Та мені це не треба». Все одно не пара.
Пробрався крізь дерева.
Підійшов до якоїсь будівлі, навіть не знаю якої.
Хотів вилізти нагору.
Тож зняв штани, закинув їх на електрощит
і намагаюся підтягнутися. Не виходить.
Штани порвалися й зачепилися за якийсь дріт нагорі.
Думаю: «Та й хрін із ними».
- Хрін з ними! - І сорочку десь згубив.
Уже сьома ранку.
У чому твоя проблема?
А там - Chick-fil-A.
Я був не при собі, розумієш - зневоднений, не спав цілу ніч.
Думаю: «Треба хоч ковток води».
І замість зайти через головний вхід,
я поліз через чорний вхід.
В самих трусах і шкарпетках.
Працівники такі: «Що ви тут робите?»
Кажу: «Дуже хочу пити».
А де ваші штани?
Здається, вони застрягли на якомусь дроті.
Тож я пішов із Chick-fil-A.
На той момент я був зовсім зневоднений, усе ставало серйозно.
Але потім бачу Little Caesars.
ГАРЯЧА Й ГОТОВА
Дивлюся у вікно - нікого немає.
Досі страшно хочеться пити.
У голові крутилось: якщо не вип’ю чогось, я помру.
Думаю: «Як сюди залізти?»
І тут бачу флагшток.
Висів прапор Little Caesars.
Я опускаю флагшток.
Засовую жердину в двері.
Б’ю жердиною по замку - двері відчиняються.
- Слава богу. - Коли двері зачинилися,
мене замкнуло всередині.
Бачу холодильник з напоями й хапаю дві «Пепсі».
Вікно видачі було відчинене,
і я вистрибнув у вікно. І... пішов.
Здалося, ніби це перша «Пепсі» в моєму житті.
Я вихилив обидві, наче нічого.
Досі хочеться пити, так?
Здавалося, двох «Пепсі» замало. Мене все ще мучила спрага.
- Я досі хочу пити. - Тож я повернувся.
Що ти робиш?
Як вони роблять гарячі й готові піци за п’ять доларів?
Поганий Чед зірвався з котушок.
Та ну, чувак! Давай!
У чому, до біса, секрет, Чеде?
Він намагався зрозуміти, як вони роблять такі піци
всього за п’ять доларів.
- Ось. Товста й соковита. - З бортиком.
- Зациклився на секреті. - Ага.
У чому сраний секрет?
Немає ніякого секрету.
Я - Оуен Крейґ, і я працюю в Little Caesars.
Гаряча й готова піца - це просто.
Просто глянь у вікно - видно, як ми готуємо піци.
Приблизно щогодини ми робимо близько десяти сирних і з пепероні.
Тримаємо їх на полиці біля печі.
Коли замовляють - засовуємо в піч.
Тримаймо три у гарячих шафах спереду
хвилин 20-30 - далі списуємо.
Або з’їдаємо їх, якщо голодні.
Після всіх тих «Пепсі» пити вже не хотілося,
але їсти хотілося несамовито.
- Пепероні, чувак! - У них було пепероні...
Сир... соус.
На той момент - прямо смакота.
І тут вмикається сигналізація.
Поганий Чед!
Думаю: «Що я наробив?» І дзвонить телефон.
Не відповідай!
А я таки беру.
Алло?
Це охорона: «Гей, що відбувається?»
-«Усе гаразд?» - Що відбувається? Все гаразд?
Сер? У вас усе гаразд?
Нічого не кажи! Поклади слухавку!
- Я сказав: «Точно не гаразд». - Точно не гаразд.
«Все кепсько. Дуже кепсько».
Все кепсько. Дуже кепсько.
Я усвідомив у ту мить: «Поганий Чед усе зіпсував».
Ти погано на мене впливаєш. Пора з цим покінчити.
Гадаю, я більше так не можу, Поганий Чеде.
Не кажи так, Чеде. Я люблю тебе, брате. Ми створені один для одного.
Я більше не можу так, Поганий Чеде. Я сказав йому:
«Я лишаю тебе тут, у Little Caesars».
Я лишаю тебе тут, у Little Caesars.
- Чед? - Поганий Чед сприйняв новину погано.
Поганий Чеде, ні!
Це погано закінчиться.
Це було жахливо.
Він лютував на все підряд.
Я просто дуже злий на все.
Ти без мене нікуди - ми як одне ціле.
Є старе індіанське прислів’я:
«Усередині тебе живуть два вовки.
Кого годуєш - той...
і виросте».
Я гарячий і готовий, Чеде!
Ні.
Ні!
І я такий: «Мені треба звідси йти».
Я пішов у задню частину закладу й виліз на холодильник,
звідки заліз у підвісні плити.
Коли я був під стелею, я був настільки під кайфом,
що не розумів, куди йти: вгору чи вниз, ліворуч чи праворуч.
Я хотів вирватись звідти до біса.
Тобі ніколи не втекти від мене!
І я відчув, як стеля просідає.
Коротше, я гепаюсь у самий центр отого місця,
де всі замовляють.
Проламуюся туди.
Дивлюся - на мені тільки боксерки й шкарпетки.
Тоді бачу фартух.
Хапаю його й надягаю.
Пишу свій номер на папірці й пишу «вибачте».
Вибачте.
Потім беру дві пляшки води і брауні та вистрибую у вікно.
От лихо.
Бляха.
І, звісно, там був коп.
Підозрюваного у крадіжці затримали в боксерах,
шкарпетках і фартуху Little Caesars.
Уявіть собі.
Як я дізнався, що Чед поліз у Little Caesars?
Мама моїх дітей надіслала мені новину
і така: «Бачиш, що твій брат знову вкоїв?»
Тоді я зрозумів: його знову понесло.
Я - Майк Корн. Старший брат Чеда Корна.
Кажуть, він узяв пляшки води й брауні,
натягнув робочий фартух і спробував утекти.
У камері я зустрів кількох типів,
а вони: «Бачили тебе по телику.
Ти легенда, чувак. Легенда».
Потім почали кликати інших, типу:
«О, ось же цей, блін, легендарний тип! Флорида Мен!»
Заступники шерифа кажуть, що спіймали Корна, коли він вилазив
через вікно видачі.
Тож мені впаяли рік тюрми.
Коли він вийшов, я забрав його
і відвіз просто до реабілітації,
і відтоді він тримається молодцем.
Нещодавно купив авто. Зараз працює в мене.
Бо коли він тверезий, я можу йому довіряти.
Тож сказав йому: «Триматимешся чистим - усе буде добре».
Після успішної реабілітації
ми з братом зрештою з’їхалися.
Він чудовий бос і наставник...
і колега, брат - усе разом.
Ну ж бо, покажи реакцію, хлопче.
Вірю, що за останні кілька років Чед знайшов усе, що шукав.
Він може дивитися у дзеркало і бути задоволеним
людиною, на яку дивиться.
Всі робили божевільні, дивні штуки.
Усі! Розумієш, про що я?
Це став переломний момент. І неймовірно соромний.
Але, друже, якщо моя історія комусь допоможе, надихне -
типу: «Якщо цей тип, що заліз у Little Caesars,
та ще й під метом і алкоголем провалився крізь стелю,
і все ж змінив своє життя...»
Я гарячий і готовий, Чеде!
«...то чому я не зможу?»
Переклад субтитрів: Черненко Даяна