Scenariul: Daniel Day-Lewis și Ronan Day-Lewis
Muzica: Bobby Krlic
Regia: Ronan Day-Lewis
Traducerea și adaptarea realizate de ✰✰ GicuPal ✰✰
Jem: Tată din ceruri,
Îngenunchez în fața ta astăzi,
în prezența Ta atotputernică
ca să te rog să-mi dai putere.
Puterea de a trece prin toate sarcinile de azi,
fie mici sau mari.
Știu că prin voia Ta trăiesc, Doamne.
Și știu că prin voința ta
nu voi aluneca în păcat astăzi.
Nu voi lenevi
și nici nu voi da greș să fac lucrurile
care există cu voia ta.
Îți mulțumesc pentru prezența Ta veșnică, Doamne,
și în numele lui Isus mă rog.
În numele Tatălui,
al Fiului și al Sfântului Duh.
Amin.
Jem: Voi pleca câteva zile.
Nu voi întârzia mult, dar este aici mama ta
și ea...
Știi tu.
În orice caz, m-am gândit să-ți spun.
Eu plec și...
(La radio): Viking, Utsire de Nord și de Sud.
Sud-vest, virând spre nord-vest,
între 6 și 8 o gală, o furtună puternică mai târziu.
Ploaie, apoi averse de iarnă,
moderată sau slabă, devenind mai domoală.
Cromarty, Forth, Tyne, Dogger.
Sud-vest, virând spre vest,
probabilitate de la cinci până la șapte, ocazional furtună la opt.
Ploaie, apoi averse,
moderată sau domoală.
Fisher, spre sud-vest, virând spre vest,
între 6 și 8 o gală, o furtună puternică după 9.
Ploaie, apoi averse de iarnă,
moderată sau slabă, devenind mai domoală.
Golful german, Humber.
Sud-vest, virând spre vest,
de la șapte până la nouă vânt puternic,
scăzând cu șase în Humber mai târziu.
Ploaie, apoi averse,
moderată sau slabă, devenind mai domoală.
Tamisa, Dover, Wight, Portland, Plymouth.
Sud-vest, de la șase până la opt,
ocazional, vântul puternic la nouă, virând...
♪ Viitorul meu este învăluit ♪
♪ De pustietate întunecată ♪
♪ Razele de soare sunt depărtate ♪
♪ Norii zăbovesc ♪
♪ Tot ce aveam ♪
♪ Acum a dispărut ♪
♪ A dispărut ♪
♪ Unde pot să merg? ♪
♪ Și ce pot să fac? ♪
♪ Nimic nu mă poate mulțumi ♪
♪ Doar mă gândesc la tine ♪
♪ Tu doar ai râs ♪
♪ Când te-am implorat să rămâi ♪
♪ Nu mai m-am oprit din plâns ♪
♪ De când ai plecat ♪
♪ Tu ai plecat ♪
♪ Ai plecat ♪
♪ Lumea este un loc singuratic ♪
♪ Sunt de unul singur ♪
♪ Cred că mă voi duce acasă ♪
♪ Mă voi așeza și mă voi văita ♪
♪ Să plâng și să mă gândesc, ♪
♪ Este tot ce fac, ♪
♪ La amintirile pe care le am ♪
♪ Cu tine ♪
♪ Lumea este un loc singuratic ♪
♪ Sunt de unul singur ♪
♪ Cred că mă voi duce acasă ♪
♪ Mă voi așeza și mă voi văita ♪
♪ Să plâng și să mă gândesc, ♪
♪ Este tot ce fac, ♪
♪ La amintirile pe care le am ♪
♪ Cu tine ♪
Moștenirea noastră.
Mulțumesc.
Binecuvântează-ne pe noi, Doamne, și aceste daruri ale tale...
pe care urmează să le primim.
Prin Cristos, Domnul nostru, ne rugăm.
♪ Îmi cad toate pozele ♪
♪ De pe peretele unde le-am pus ieri ♪
♪ Lumea se schimbă ♪
♪ Ies din oraș ♪
♪ Cred că voi pleca din oraș ♪
♪ Ies din oraș ♪
♪ Cred că voi pleca din oraș ♪
♪ Mă îndrept spre rural ♪
♪ Cu autobuzul și prietenii mei ♪
♪ Urmez calea ♪
♪ Deși nu știu unde se termină ♪
♪ Ies din oraș ♪
♪ Cred că voi pleca din oraș ♪
Douăzeci de ani, nu-i așa?
Dumnezeu să te binecuvânteze, frate.
Nessa: Brian.
Brian.
Dragule.
Brian: Unde a plecat?
Nessa: Cine?
Tatăl tău?
Brian: S-a dus să-l vadă?
Dar ce legătură are el cu asta, mamă?
- Ce are el de-a face cu asta? - Totul.
Brian: Ce?
De ce l-ai rănit pe acel băiat?
A căutat-o cu lumânarea, mamă.
Brian.
A spus ceva despre tatăl tău?
Jem este tatăl meu.
Sau a spus ceva despre Ray?
Ei bine, dacă știi atât de multe, de ce mă mai întrebi?
Nu fi așa obraznic.
Eu doar încerc să vorbesc cu tine.
Era cât pe ce să-l omori pe acel băiat.
Mă auzi?
Încă un criminal în familie. Cine mai numără?
Ray nu este un ucigaș.
Și chiar dacă a fost, înseamnă că și tu trebuie să fii?
Vino aici.
Ray nu este un ucigaș.
Tatăl nostru care ești în ceruri,
sfințească-se numele tău.
Vie Împărăția Ta, facă-se voia Ta
precum în cer așa și pe Pământ.
Pâinea noastră cea de toate zilele dă-ne-o nouă astăzi
și ne iartă nouă greșelile noastre
precum și noi iertăm greşiţilor noştri.
Nessa: Dragule Ray,
Nu sunt sigură că vei primi această scrisoare
sau dacă o s-o citești.
Așadar, în speranța și rugăciunile mele,
vei citi asta.
Vreau să încep prin a te întreba ce mai faci.
Tăcerea încă provoacă suferință după atâția ani.
Și mă întreb adesea dacă te gândești la mine,
la noi.
Jem: Ai citit-o?
Ai citit-o?
Nu, n-am citit-o.
„Dați băutură tare celui care este pe punctul de a pieri
și vin pentru cei amari în suflet.”
Jem: Amin.
Pentru regină.
Ce s-a întâmplat cu pentru ce urmează să primim?
Deci doar înainte să mănânci spui rugăciunea?
Nu-l deranjează dacă petreci puțin fără să-i adresezi vreun cuvânt?
Ai uitat să te ștergi în dimineața asta.
Am văzut rahat pe pantaloni.
Nu, era de ieri.
Nespălatule.
Ai spune că alături de evlavie este curățenia?
De unde știi că nu-i murdar?
Există vreo dovadă în Biblie
care spune că Dumnezeu face baie de trei ori pe săptămână,
că își schimbă lenjeria intimă în fiecare zi?
Dumnezeu nu are nevoie de lenjerie intimă,
pentru că el nu-i plin de rahat ca tine.
Așa zici?
Are o rezervă nesfârșită acolo sus?
Pariez că nu trebuie să poarte aceeași pereche de două ori.
Îi place pantaloni frumoși și strânși
sau îi place mai largi?
Ca să-și poată legăna bijuteriile.
Știi, ca niște clopote uriașe de biserică.
Pun pariu că-i în catedrala din Canterbury
acolo jos, sub punte.
O să ajungi în iad, frate.
O să se reunească familia?
Părintele Rippon a murit săptămâna trecută.
Am citit în ziar.
Să nu citești ziarele.
L-ai mai văzut?
Aceasta este o întrebare?
Am auzit că a fost dus la azil acum câțiva ani.
- Te rog să citești acea scrisoare, Ray. - Când m-am întors în permisie
după a treis campanie în provincie,
am pierdut doi dintre băieții noștri.
Am început să mă gândesc la el, Rippon.
Cu cât mă gândeam la el, cu atât îmi doream mai mult
să-i fac o vizită, să stăm de vorbă.
Să vorbim despre vremurile bune de altădată.
În orice caz, când am ajuns acasă, l-am căutat.
Nu a fost ușor să-l găsesc.
Bineînțeles, îl mutaseră puțin.
A fost chemat, ca de obicei.
L-am găsit în Huddersfield.
Ar fi trebuit să mă vezi cum eram complet epuizat și scăpat în pantaloni.
Adică, pentru cineva care era într-o situație proastă,
în majoritatea zilelor săptămânii, miroseam bine.
Îmi aranjam salteaua cu o seară înainte.
Cute ascuțite ca briciul în față și în spate.
Îmi lustruiam cizmele toată dimineața.
Erau ca niște oglinzi.
Acesta era standardul terenului de paradă, Jem.
Aș fi putut îndeplini o îndatorire ceremonială la Buck Pal.
Atât arătam de bine.
Aveam ținută și medalii.
Eram atât de bine îmbrăcat,
că puteam auzi vocea dragei noastre mame spunând:
Vino acasă, fiule.
Totul a fost iertat.
- Numărul unu. - Ce?
Rochia numărul unu de la palat.
Da, sigur, sigur. Asta vreau să spun și eu.
Aș fi fost atât de deștept, încât n-ai fi simțit diferența.
Presupun că nu, dacă n-ai fi fost atât de ignorant.
Deci, m-a lăsat să intru în casa lui.
O căsuță frumoasă, cu grație și favoare
plătită de sanctitatea sa, fără îndoială.
Ferestre frumoase, un gazon mic perfect,
garduri vii tunse.
Bat la ușă și iată-l.
Foarte curat, roz și strălucitor.
Părea atât de bătrân.
Mi-l aminteam ca fiind mare și puternic.
Și iată-l acolo,
un bătrânel slăbănog și burtos.
Am fost surprins cât de mic părea.
Am spus: Tu ești părintele Rippon, nu-i așa?
Eu colectez donații pentru Asociația Veteranilor.
Te-ar deranja dacă aș intra puțin?
Mi-am dat seama că era impresionat.
O, intră. Intră, tinere.
Cu mare plăcere, fiule. Intră, te rog.
Se fâstâcește, se agită.
Ibricul este pe foc.
Porțelan fin, biscuiți, tot tacâmul.
O să bei o ceașcă de cafea, nu-i așa, fiule?
Așa că ne așezăm.
Ne așezăm în micul lui salon ordonat,
discutând despre una și alta.
Zic: Aceasta este parohia ta, nu-i așa, părinte?
El spune: Momentan sunt între parohii.
Semi-pensionat, știi tu.
Și i-am spus: Trebuie să fie dificil
după atâția ani de serviciu.
Am vorbit despre...
Am vorbit despre starea lucrurilor,
despre tineretul inguvernabil și fără Dumnezeu.
Mă întreabă: Ești credincios, fiule?
Și îi spun: Credința a fost foarte prezentă în familia noastră, tată.
El spune: Desigur, ceea ce îmi lipsește cel mai mult
este că nu lucrez cu tinerii.
Era să mă înec de greață.
În orice caz, deci, există o pauză în conversație,
iar apoi îmi spune: Te rog să mă ierți, caporale.
Poate ai vrea ceva mai tare.
Mă uit la el mai mult.
Ai dori ceva mai tare, tată?
Puteam vedea cum îl cuprinde fiorul.
Nu îndrăznea să creadă.
Fața i s-a întunecat, iar ochii îi străluceau.
El a spus: Ei bine, aș face-o dacă ai vrea și tu.
El se ridică.
Eu spun: Mi s-a întărit, părinte Rippon.
Se așază la loc ca și cum i-ar fi slăbit picioarele.
Eu zic...
Ai vrea să arunci o privire?
Încep să-mi deschei pantalonii.
M-am gândit că ar putea face un atac de cord.
Pur și simplu nu-i venea să creadă.
Era ca și cum Crăciunul ar fi venit mai devreme.
Așa că m-am ridicat în picioare...
mi-am deschis nasturii ca un băiat escortă.
Mi-am dat pantalonii jos, mi-am dat jos lenjeria intimă.
Îi spun: Aici este.
Întinde-te pe podea.
Se întinde, nerăbdător să se acomodeze.
I-am spus: Ca un crucifix.
Asta m-ar înfierbânta.
A înaintat clătinat câțiva pași.
Stăteam chiar deasupra lui.
Am uitat să menționez un detaliu, Jem.
Cu câteva zile înainte să plec,
ținusem o dietă de Guinness și curry.
Și apoi, în după-amiaza zilei, luasem o mână de laxative.
A fost greu să nimeresc momentul potrivit.
Am stat în mașină, în fața casei lui
timp de câteva ore și nimic nu se mișca.
De îndată ce am simțit acea frământare în interior,
am bătut la ușa lui.
În timp ce stăteam acolo, se deranjase stomacul
și jur că aproape îmi pocneau nasturii.
Ochii îmi săreau din orbite.
Armata te învață să zâmbești și să suporți, nu-i așa, Jem?
Ne place agonia extraordinară a lepădării de sine.
Deci...
Stăteam deasupra lui.
Eu îi spun: Nu mă recunoști, nu-i așa?
Ce?
Îi zic: Eu sunt micuțul Ray.
Sunt micuțul tău Ray de la centrul de îngrijire.
Îi ia câteva momente bune,
ochii i se mișcă în toate direcțiile.
Când își amintește,
îl străbate frica ca electricitatea.
Și sudoarea împuțită șiroia din el.
Te rog să nu mă rănești. Te rog nu mă răni.
Am spus: Nu te mișca.
Dacă te miști un centimetru, îți tai carnea și cartofii
și ți le îndes pe gât, nenorocitule.
Poți să te lași dus de val.
Ei bine, dacă stau să mă gândesc mai bine,
păcat că nu a învățat să facă asta acum câțiva ani.
Poate că era autosuficient.
S-a târât înainte, s-a întors foarte greu,
se sprijinea pe brațele lui mici și fibroase.
A tresărit. Mi-am dat seama că îl durea, dar nu a îndrăznit să se miște.
Acum, uită-te în sus la ecluză, tată.
Și m-am ghemuit.
Și l-am aranjat.
Acum...
Această evacuare s-a desfășurat în trei faze distincte.
Mai întâi, m-am ușurat...
m-am ușurat pe el.
Am vomitat pe el.
Arăta ca găinațul unui stol de porumbei.
Apoi câteva valuri de lavă fierbinte.
Și în sfârșit, una... una mare...
O prăjitură mare, ca cimentul ud,
iese din mine.
Vomită și el și scuipă, și nu îndrăznește să inspire,
dar trebuie să respire.
Și râd atât de mult,
că mi-a fost teamă că aș putea cădea în propria mea murdărie.
Și asta a fost tot.
M-am ridicat în picioare.
Aveam în buzunar un pachet mic de șervețele umede.
M-am șters...
și am ieșit de acolo ușor ca un fulg.
Crezi asta?
Ție ți-a tras-o?
Nu.
Pun pariu că nu a făcut-o.
Chiar și la vârsta aceea, le era frică de tine.
Unde erai când mi-o trăgea?
Unde?
Mi-a tras-o rău.
N-am avut prea mult noroc la preoți, nu-i așa?
Ce zici de niște muzică?
Mănânci ca un porc.
Ce ai?
Ești bine?
De ce faci asta?
- De ce faci asta? - Ce?
Tu doar le arunci în gură.
Nu voi mai mânca acum.
Ești bine?
Traversam, tâmpitule!
Uită-te pe unde mergi, amețito...
Hattie: Nessa?
Nessa.
Hattie?
Uită-te la tine în halatul tău alb.
Nu te grăbi.
Sunt doar o stagiară, Nessa.
Arăți bine, totuși.
Chiar și femeile de curățenie primesc halate albe la farmacie.
- Ai terminat facultatea? - Nu.
Anul acesta vor fi testele finale.
- Acesta este cursul meu de instruire. - Înțeleg.
Mă bucur că te-am întâlnit, Nessa.
N-am mai auzit de Brian de o veșnicie.
Este bine?
Ce?
L-am lovit foarte tare, Hattie.
Nu știu de ce...
Chiar nu știu.
Pur și simplu... nu m-am putut abține.
L-am rănit rău.
Ce ți-a spus?
Nici nu-mi mai amintesc, Hattie.
Ei bine, îmi amintesc.
Dar...
doar niște prostii.
Eu doar...
Ai fost în East Tyrone, nu-i așa?
Permite-mi să-mi amintesc puțin.
Greşit.
Știi exact unde am fost.
Crucemaglen.
Țara bandiților.
Exista o unitate de serviciu activ IRA
care opera în zonă, făceau tot felul de lucruri.
Erau foarte buni, foarte iscusiți.
Vicleni, treceau ca fantomele înainte și înapoi granița.
Eram asemeni pisicii și șoarecelui.
Uneori eram noi pisicile, alteori erau ei.
De cele mai multe ori, nici măcar nu erai sigur cine ce este.
Îi puteai avea în vizor
cu siguranța scoasă.
Și după un timp, un glonț de mare viteză
zbura spre ceafa ta.
Chiar în săptămâna dinaintea căutărilor...
am găsit și dezactivat trei dispozitive explozive.
L-au împușcat și l-au ucis pe unul dintre dresorii noștri de câini și pe câine.
Și au doborât un elicopter.
O săptămână de muncă.
Rezultatele așteptate ale consiliului armatei Provo.
Și nu au fost dezamăgiți.
Proiectile incendiare,
dispozitive explozive, grenade, mortiere,
puști cu lunetă, mitraliere.
Erau mai bine echipați decât noi.
Și ce s-a întâmplat?
Acestea sunt florile pe care le cultiva tatăl nostru?
Anemone?
Nessa: Voi scrie ca și cum ai fi citit
toate celelalte scrisorile mele.
Dorința să vorbesc cu tine
și să împărtășesc totul este puternică.
Totuși, nu este vorba despre mine.
Este vorba despre Brian.
Brian are nevoie de tine.
Niciodată până acum nu te-am rugat în felul acesta.
El are probleme.
Ray: Pleci?
Cazarea nu este suficient de bună pentru tine?
După ce ai reușit s-o ștergi,
Nessa ți-a scris în fiecare zi.
Cât timp a trecut?
Când ai plecat șchiopătând în pădure,
ea nu a vrut să se amestece în decizia ta.
Timp de câțiva ani, am crezut că o să apari într-o zi.
Habar n-avea dacă i-ai primit scrisorile,
mai ales dacă le-ai citit.
Știai că era însărcinată.
Nu i-ai răspuns niciodată.
Ai scotocit prin lucrurile mele?
Întoarce-te în parcul de distracție, maimuță ce ești.
O ai pe iubita mea, pe fiul meu, viața mea.
Ce mai vrei?
Tu ai fost cel care a plecat. Tu.
Treci peste, băiete.
Nu-i vorba despre tine. Ăsta-i adevărul.
Este vorba despre Brian.
Bietul copil unic al unui fugar dement.
Nu ai vrut să-i dai niște frați și surori cu care să se joace?
Ești un băiat mare și puternic.
Nu-mi spune că trăgeai cu gloanțe oarbe.
S-a rugat pentru tine în fiecare seară, Ray.
Încă se roagă pentru tine.
Spune-i să nu se mai obosească.
Și tatăl nostru s-a rugat și el pentru tine,
în fiecare zi pentru tot restul vieții sale.
Te-ai înmuiat?
Acel amărât?
El s-a rugat. S-a rugat, nu-i așa?
Se ruga de fiecare dată când își scotea cureaua.
După aceea nu se mai ruga?
Ud la subraț de la efortul muncii sale.
El se ruga regulat.
Am învățat violența de la campionul regional numărul unu,
care a avut o concurență acerbă.
Cine știe, poate la...
campionatele de domino ale legiunii britanice,
era cineva.
Sacou, insignă, cravată regimentală, pieptul în față,
doar patrula în deșert pe o rază lungă de acțiune.
Acum, acela era războiul.
Nisip pentru micul dejun, prânz și cină.
Dacă Rommel nu te prindea, cu siguranță o făceau muștele.
El nu vorbea așa.
Așa este, n-a vorbit deloc, nu-i așa?
A avut destul timp
ca să umple tăcerea din el.
Ce vrei de la mine, frate?
Ai ști dacă ai citi scrisoarea.
Am citit acea scrisoare.
Ce vrei?
Sunt departe de tine, Jem.
M-am depărtat mult și de ea.
Nu va exista nicio epifanie.
Așa că întoarce-te la mica ta familie și rezolvă lucrurile.
Tu nu vrei să plec, Ray.
De ce, pentru numele lui Dumnezeu, l-ai lăsat pe acel băiat
să se înroleze în armată, în primul rând?
Asta nu are nicio legătură cu mine. Este vina ta.
Acultă-mă, deși eu l-am crescut pe băiat,
nu crezi că nu-i încăpățânat ca și tine?
N-are nicio legătură cu mine.
Mi-am spus partea.
Nu credeam că trebuia s-o facă, să ne calce pe urme.
Am crezut că doar urmărea...
În orice caz, indiferent de ce cred sau nu cred,
chiar crezi că fiul tău
nu ar face ceva doar pentru că cineva i-a spus să n-o facă?
Jem: Momentan o să fie absent fără permisie.
Și, oricât de mult le place de el, știi la fel de bine ca și mine
că nu există nicio senzație de căldură sau puf în ministerul apărării.
Vor închide ochii nu mai mult
decât poate o săptămână, dacă avem baftă.
Și apoi poliția militară vor veni să bată la ușă
și o să-l ia.
Dar asta-i cea mai mică problemă.
Am văzut destule suflete pierdute, Ray,
și în acest moment, fiul tău este în întuneric.
Credincios sau necredincios, asta este lucrarea unor forțe.
Așa este.
Eu nu vreau nimic de la tine, Ray.
Nu vreau nimic.
Nessa... Nessa crede că dacă l-ai întâlni
și ai vorbi cu el, i-ai da niște răspunsuri,
s-ar putea să facă diferența.
S-ar putea.
Jem: Înainte să fie prea târziu.
Brian l-a atacat brutal pe băiat. L-a atacat.
Sunt convins că dacă...
Dacă nu l-ar fi luat de acolo, l-ar fi omorât.
Și asta l-a urmărit pe Brian încă din școala primară.
Tatăl tău este așa, tatăl tău este altfel.
Este la casa de nebuni.
Este țăcănit?
Omul invizibil, Ray Stoker.
Te rog.
Spune-mi.
Dacă nu vrei să-l ajuți,
atunci voi pleca de aici mai repede.
Aș trage ceva la măsea.
Nessa: Încă este conștient?
Ați putea să le cereți copiilor doar să nu stea în cale?
Nu vrem să fie văzut așa, nu-i așa?
O pătură pe... Da, o pătură pe el este bună.
Și să-l mut?
- Nu, nu-l mișcați. - Dar stă în drum.
Repet, să nu-l mișcați, doamnă.
Și să nu-i scoateți casca.
Vă descurcați foarte bine.
Știu că este mult sânge.
Sheila: Ei bine, era deasupra mea,
ca o caracatiță.
Și îmi mișcam capul înainte și înapoi,
încercând doar să trag o gură de aer curat.
Dar pesemne că eram în extaz,
pentru că acea mușcătură umedă a lui
a continuat să mă înfierbânte.
O, Doamne... Nu avea de gând să dea înapoi, dar...
Nu mint.
Respirația lui mirosea a rahat, Nessa.
Ți s-a întâmplat vreodată asta?
Mulțumesc.
- Poftim. - Noroc, omule.
Și poftim niște chipsuri. Știu că îți plac.
Cu brânză și ceapă.
Chestia asta nu mai are energie.
Nu voi întârzia.
Nu voi sta mult.
Nessa: Este frumos, amabil, amuzant, loial.
El seamănă atât de mult cu tine în atâtea privințe.
Amuzant, nu-i așa?
Oricum, te implor,
de dragul lui Brian,
te rog să vii acasă și să vorbești cu el.
Lasă-l să te vadă măcar.
Și poate, doar poate, poate merge mai departe
și renunță la orice furie demonică care îl conduce atât de puternic.
Mă rog să fii bine și să consideri de cuviință să răspunzi.
Dumnezeu să te binecuvânteze.
Cu multă dragoste, Nessa.
Ce?
Imagine falsă.
Ce?
Imaginea falsă.
Imaginea falsă? Cine?
A tatălui nostru care este în ceruri.
Să presupunem că sunt puțin cam...
Să presupunem că sunt un bătrân cam trist.
I-a fost bine, nu-i așa?
- Cui? - Băiatului.
Băiatului, lui Brian, i-a fost bine, foarte bine.
Ei cred că este un adevărat potențial.
Nu se poate abține.
Ceilalți băieți pur și simplu îl urmează.
- Așa este? - Da.
Îți amintești când îți era frig și erai flămând,
când nu dormeai de trei nopți.
Fiecare este pe cont propriu.
Brian...
Are puteri nelimitate.
Și când este la capătul puterilor,
încă are grijă de ceilalți.
Și ei sunt atenți la asta.
Când ai făcut alegerea și ai fost înrolat în regiment,
am fost atât de mândru.
Și eram atât de invidios.
M-am gândit: Asta vreau și eu.
Vreau și eu puțin din asta.
Mă gândeam că dacă mă ofeream voluntar pentru compania 14 de spionaj,
era o modalitate de a ne apropia, știi tu.
Antrenamentul de la Bradbury Lines cu băieții tăi și cu restul.
Am crezut că mi-e la îndemână, dar...
Nu s-a înscris din cauza mea,
ci din a ta.
Chiar și cu toate greutățile pe care le-a îndurat de-a lungul anilor,
avea un gând, era...
Era spațiul unde ar fi trebuit
să ajungă, de care era fascinat.
Acum îi este frică de propria umbră.
El nu știe cine ești.
Nu știe nimic despre tine.
Cu excepția poveștilor vechi de când eram mici.
Știi tu, iuți la mânie, luptele de stradă, vandalismul.
Eu și cu tine, amândoi eram niște duri pe atunci.
Dar acum el...
Nu știu, se uită la mâinile lui
ca și cum ar aparține altcuiva.
Cum?
Zvonuri, omule. Zvonuri.
Dacă nu-mi spui ce s-a întâmplat,
rămânem cu doar atât.
Nessa: Îmi dau seama că nu ți-am vorbit niciodată cum se cuvine despre tatăl tău.
Și asta a fost o greșeală din partea mea, Brian.
Eu și Jem ne-am gândit că-ți putem face o viață frumoasă
și cred că, într-un fel, ți-am făcut.
Dar pesemne că nu ți-a fost ușor...
în toți acești ani.
Știi tu, presiunea.
Fiecare cină în familie.
Fiecare zi de naștere, fiecare Crăciun,
fiecare ocazie specială.
Și presupun că nu am vorbit cu tine despre asta
deoarece era felul meu de a te proteja.
Cât de multe știi despre primele tulburări
din Irlanda de Nord?
Vom dormi afară în noaptea aceasta.
Nessa: L-am pierdut în etape.
L-am pierdut în etape.
După primele câteva misiuni în Irlanda de Nord,
era deja destul de greu de contactat.
Și apoi, când s-a oferit voluntar pentru o misiune specială,
în clipa în care a ridicat mâna,
a părut că dispare într-o altă lume.
Dar nu era doar atât. El își dorea asta.
Era viu, nerăbdător.
Și-a luat rămas bun cu mult înainte să plece.
Și când s-a întors, nu am mai putut să mă apropii de el.
Stăteam la masa din bucătărie cu el,
și mă privea ca și cum aș fi fost de cealaltă parte
a unui teren de fotbal
și poate încerca să-și dea seama cine eram.
Eram sărcinată cu tine.
Și mă făceam mai mare pe zi ce trecea,
și părea că el se micșora.
Mă simțeam ca o uriașă mare și greoaie,
trăind cu o persoană în miniatură.
Mi-e teamă că îl striveam sub picioare.
Apoi, într-o zi, el a dispărut, iar eu...
mi-am dat seama că așteptam asta.
Ray nu mi-a vorbit niciodată despre ce s-a întâmplat acolo.
Am încercat să iau legătura cu...
știi tu, câțiva dintre băieții cu care a servit armata,
care erau cu el, dar nu mi-au spus nimic.
Erau avertizați de ministerul de externe.
Trebuie să fi fost un ordin de avertizare.
Deci tot ce am știut este ceea ce-ți spun acum.
Dar îl cunoșteam pe Ray.
Îl cunoșteam pe Ray mai bine decât mă cunoșteam pe mine însumi.
Și mi-am spus că acei băieți nu puteau să vorbească.
Dar îți spun atât.
Au ținut la el și l-au respectat.
Și nu mi-au dat niciodată... nu mi-au dat niciodată vreun motiv
că făcuse ceva de care ar fi trebuit să-i fie rușine.
Dar ne-a părăsit, nu-i așa?
El ne-a părăsit.
Ce înseamnă asta, mamă? Ceva de care să fii mândră?
De ce a plecat?
De ce ne-a părăsit?
Crimă de război.
Așa a numit-o el, o crimă de război.
Care crimă de război?
Războiul a fost o crimă.
Și noi eram soldații fantomă.
Misiunea noastră a fost supravegherea, pur și simplu.
Am avansat noaptea.
Erai doi.
Ai noștri erau într-un gard viu la capătul unei alei neasfaltate
care se învecinau cu clădirile fermei.
Structura era grajdul pentru muls
la nu mai mult de 9, 12 metri de noi, dincolo de curte.
La un pont, îi cercetasem cu câteva nopți înainte.
Au sosit la scurt timp după răsăritul soarelui.
Fabricantul bombei era unul bine cunoscut nouă.
Tânărul care era cu el, nu-l mai văzusem înainte.
Informațiile noastre erau solide, dar...
timp de două zile, nu a fost nicio mișcare.
Am început să ne întrebăm dacă nu cumva scăpaseră,
dacă nu exista un tunel sau o intrare ascunsă
pe care am omis-o când am cercetat clădirea.
Tocmai îmi scriam raportul când a explodat bomba.
Explozia a fost atât de puternică încât nici nu am putut-o auzi.
Forța de impact a atins
fiecare celulă a corpului meu.
Te umplea, ca și cum n-ar mai fi rămas nimic din tine.
Doar haos.
Întregul acoperiș s-a ridicat de pe șopron
pe un nor de fum negru, ca un desen animat.
Pereții s-au umflat spre exterior și s-au deschis.
A început să pice peste noi rămășițele.
Se întrebau: Suntem atacați? Știu că suntem aici?
Cum scăpăm de aici?
Făceau asta uneori. Știi cum era.
Dacă ei... credeau că i-am găsit,
detonau muniția și fugeau.
Și așteptam divizia, dar de data asta,
nu mai era nimic.
Apoi s-a auzit doar sunetul tânărului țipând.
Cum am spus, stăteam de supraveghere, nimic mai mult.
Nu eram pregătiți pentru nimic serios.
Doar arme de mână, câteva focuri de armă între noi.
Când a explodat acel Semtex, ar fi trebuit să sunăm.
Să-i anunțăm pe băieți.
Nu știu de ce, dar...
Dintr-un anumit motiv, ne-am mișcat.
Am avansat spre ei.
Presupun că a fost un avans spre sunetul armelor,
un fel de nebunie.
Am început să ne târâm spre grajdul pentru muls.
Ar fi putut fi arme îndreptate spre noi, lunetiști.
Ar fi putut fi o altă bombă care era setată în clădire.
Nu știam.
Așa că ne târâm, cu capetele plecate, apropiindu-ne încet.
Era tot puteam face.
Singurul sunet erau țipetele.
Evident, voiam să prindem unul dintre ei viu,
dacă puteam, să-l facem să vorbească.
Era atât de mult fum în clădire
că abia puteai vedea în fața ta.
Ei bine, s-a dovedit că erau doar ei doi,
învățătorul și ucenicul.
Și învățătorul trebuie să fi fost în picioare
între bombă și tânăr.
Nu mai rămase nimic din el.
Cu excepția dinților lui,
înfipți în lateralul capului tânărului.
Câteva zile mai târziu, am auzit că era nepotul lui.
Și trebuie să fi alunecat când am intrat în niște...
bucăți din el, pentru că eram acoperit, știi tu...
Când m-am ridicat, eram acoperit de mâzga lui.
Tânărul era la pământ.
Bucăți din el erau...
Mai trăia, dar lipseau bucăți din el.
Măruntaiele i se vărsase
și plângea după mama lui.
Cu dinții fabricantului de bombe înfipți în lateralul capului.
Am stat chiar deasupra lui.
Cei trei băieți ai noștri verificau camera în stânga și în dreapta.
Eu am rămas deasupra lui.
Murea, puștiul ăsta, Jem. Murea.
Îi puteam vedea frica în ochi.
Acea ură.
Se uita la mine cu ură.
Nu putea avea mai mult de 16 sau 17 ani.
Era mai tânăr decât este Brian acum.
Țipa la mine.
Mă implora să-l împușc.
Așa că l-am împușcat.
Murea?
Da, Jem, era pe moarte. El era...
Nu l-am omorât eu. S-a sinucis.
El s-a sinucis.
Eu doar l-am trecut puntea.
Unde aveau de gând să pună acea bombă? Într-un bar?
Într-un centru comercial? Într-un club de noapte?
Garantat ar fi fost uciși oameni nevinovați.
Cât de milostiv.
Se pare că se sinucise.
Și eu eram criminalul?
Aș fi vrut... aș fi vrut să-l fi lăsat să moară.
Aș fi vrut să-l fi lăsat să sufere.
Zăcând acolo cu măruntaiele vărsate,
plângând după mama lui.
Ar fi trebuit să-l las acolo.
Ar fi trebuit să chem o ambulanță.
Să le spun s-o ia pe ruta mai lungă.
Nu mă prefac că i-am făcut o favoare,
dar am făcut-o.
Mă implora s-o fac.
17 ani, tremurând pe jos,
și eu l-am terminat.
Doar ca să opresc țipătul.
Și asta-i tot. Asta-i tot ce a fost.
Da, desigur că ei... camarazii știau.
Băieții... băieții știau ce făcusem.
Nu au pus la îndoială ce am făcut.
Știau că acel tânăr murea
și nimeni n-ar fi obținut nimic de la el.
Dacă îl duceam undeva,
nu ar fi supraviețuit.
Nimeni nu a scos niciun cuvânt. Nimeni nu a pus la îndoială ce făcusem.
Nimeni n-a spus nimic.
Dar au sunat la camera de operațiuni a detașamentului din sud.
În etapa aceea, treaba noastră se terminase.
M-am întors la cazarmă, s-a întocmit raportul.
Nu mi-a trecut prin minte ce întrebări mi-ar pune
despre acel tânăr, dar...
Toți erau încurcați.
Familia Rupert, superiorii.
Așadar, după aceea...
Comandantul m-a chemat în biroul lui.
Mi-am putut da seama că era stresat.
Capul lui gras arăta ca furuncul care trebuia scos dintre umeri.
Conform tuturor regulilor unei angajări legale,
asta-i o crimă de război, sergent Stoker.
Așa a început.
Se uita insistent la mine.
Trebuie să facem să dispară asta.
El reprezenta o amenințare.
Și-a ridicat arma.
Nu, nu a făcut-o, domnule.
I-am strigat în față: Nu, nu a ridicat-o.
Brațele îi erau sfâșiate.
I-am spus: Vreau să plec.
El a spus: Nu poți.
El a spus: Adună-te și nu mai fi așa de năuc.
Ia-ți câteva zile libere, consultă-l pe medicul șef,
vei fi curat ca ploaia.
Vom face să dispară asta.
Am stat în fața... în fața lui,
țâșnind lacrimi din mine.
Dacă m-ai fi întrebat cum mă cheamă,
n-aș fi știut.
Așa că eu...
Am stat câteva zile, dar...
Nu a durat mult până când psihiatrul a găsit
o crăpătură în gheața care nu se voia vindecată.
Eram... eram, cum spunea el...
un element instabil.
Pericol pentru mine și pentru ceilalți, care, în domeniul nostru de activitate,
însemna, în general, dăunător pentru afaceri.
Era timpul să merg acasă.
Așa că m-a declarat inapt să mă mai întorc în unitate.
A semnat ordinul de plecare și m-a pus într-un avion spre regimentul meu.
La scurt timp după aceea, mă regăseam
pe străzile din Sheffield, holbându-mă la vechea mea ușă de la intrare.
Un civil...
și un...
un amărât de criminal de război secret.
Da, ei bine, se apropiau 15 ani de serviciu
și oricum plecam.
Ai fi putut să-l salvezi?
L-am salvat, Jem. L-am salvat.
L-am salvat de la mai multă durere.
Mi-ar fi plăcut să-l văd suferind puțin mai mult,
dar l-am salvat, l-am salvat de asta.
De ce l-ai împușcat?
L-am fi putut ține în viață?
La momentul acela, știam că nu putem.
În acel moment.
Toți am făcut greșeli.
Toți am făcut greșeli, Ray.
N-am nevoie de justificarea ta, Jem.
Poate l-aș fi putut salva.
Poate că nu l-aș fi putut salva.
Poate că mi-a plăcut să-l omor. Poate că nu.
Poate că l-am compătimit. Poate că-l uram.
Nu știu, Jem. Nu știu.
Dar n-am nevoie de justificarea ta.
Am comis crima. Încă îmi ispășesc pedeapsa.
Nu datorez nimic nimănui.
Cel puțin nu ție.
Câte Ave Maria primesc pentru asta?
Nessa: Și el tăcea, era posomorât.
Ochii lui căutau ieșirea.
Ei bine, au existat zvonuri, după cum știi prea bine,
că și-a pierdut mințile acolo, că...
știi tu, că el... el înnebunise,
că fusese implicat în niște fapte rele.
Chiar și faptul că ucisese un civil neînarmat.
Și rușinea.
Rușinea părea să-l zdrobească.
Adică, indiferent de ce s-a întâmplat, rușinea.
Este greu de imaginat, să știi,
ce poate face rușinea unui om.
A fost un om foarte mândru, tatăl tău, Brian, foarte mândru.
Mândru?
Tu nu înțelegi.
Și-a pus toată inima și sufletul în război.
Mândru?
Exact ca tatăl tău, Jem, știi?
Ascultă ce zici, mamă.
Deci... deci, i-au luat asta cuiva
ca și cum i-ar fi luat numele.
Cum poți fi atât de rațională în privința asta?
Nu am fost rațională în privința asta pe atunci.
Știi tu, și dacă... dacă n-ar fi fost pentru că aș fi știut
că aveam un copil pe drum și dacă...
dacă nu erai tu...
Nu știu ce aș fi făcut.
Deci, da.
El ne-a părăsit.
Îmi pare rău.
Și asta crezi sau asta știi?
Pentru că asta cred și eu, mamă.
Cred că a fost un criminal
și un laș.
Pentru că doar o persoană slabă și lașă poate fugi de familia lui astfel.
Nu vorbi despre el. Tu nu-l cunoști.
Nu, ai dreptate. Nu-l cunosc.
Asta-i problema, nu-i așa?
Eu nu-l cunosc.
Știu tot ce trebuie să știu despre el.
Și că este o mare pacoste
în viețile noastre.
Nu vorbi așa despre el.
Nu vorbi așa despre nimeni în prezența mea.
Și în special de cel care ți-a dat viață,
cel care este binecuvântat.
Binecuvântat?
De ce trebuie totul să fie atât de binecuvântat în casa asta, mamă?
Tu mi-ai dat viață.
El mi-a dat un...
blestem.
Jem: Toți acești ani.
Toți acești ani.
Ce-i cu toți acești ani?
Cum ai trecut de...?
Iernile, adică de izolare?
Cum am făcut ce?
Cum m-am descurcat fără tine?
Nu s-a terminat, Jem.
O faci să sune ca și cum...
Vreau să spun că...
Nu mă voi preface că nu mă gândesc la asta din când în când,
dar asta-i tot, Jem.
Aceasta este viața mea.
Trebuie neapărat să fie astfel?
Cât despre om,
zilele lui sunt ca iarba:
ca o floare a câmpului care înflorește.
Căci vântul trece peste el
și dispăre,
și nu va mai ști nimeni de el.
Etcetera, etcetera.
Noapte bună, Ray.
Ray: Brian?
Brian?
Eu trebuie să plec.
Ce faci?
Traducerea și adaptarea realizate de ✰✰ Gicu ✰✰