Om nån sätter ännu en huva på mitt huvud, lovar jag…
Tyst, Antonio.
Vi är alla säkra nu. Ni kan slappna av.
Frigör deras handleder, tack.
Kidnappning är ett federalt brott. Vi är federala agenter.
Tror du att jag skulle göra det här om jag inte visste vem du var?
Och vem fan är du?
Jag heter Diana. Trevligt att träffas, Jeremy.
Och varsågoda, förresten.
Varför är vi här?
Inget "tack" för att jag räddade era liv? Det var en besvikelse.
Men jag älskar det här.
Ja. Där är det, extremt utvidgade pupiller.
Du har en stressreaktion.
Din kropp reagerar impulsivt, fly eller fäkta.
Lite svett, din puls går upp.
Vi kan härma det, men inte riktigt lika autentiskt.
Det är väldigt komplext.
Förvirringen tilltar.
Du har många frågor.
Det finns rädsla där också.
Ursäkta. Ibland kan min uppfattningsnivå vara lite avskräckande.
Jag är något av en expert på mänskligt beteende.
Det måste man vara om man ska bygga en maskin
som kan smälta in med andra människor.
Jag är den andra sidan av historien om två städer.
Jag är dr Diana Starling. De flesta känner mig som "Modern".
Till vad? Mina barn, androiderna.
Men… det är en känslig term. Det är kallt, kliniskt.
Vi har börjat kalla dem diakoner.
Vad har det med oss att göra?
Du, agent Madsen, står vid en korsning för mänskligheten.
Vi har mycket gemensamt, framför allt vårt intresse
att stoppa mannen vars handlingar förde oss hit idag.
Byron Forst.
För länge sen säkrade Byron sin satsning på bioteknik
genom att skapa en robotavdelning.
Hans nya leksak, den transformativa drogen,
blev snabbt hans nya besatthet. Han tappade intresset för min avdelning.
Dr Lee använde levande organismer för att verkställa förändringen.
Jag ser för många variabler och brister i organisk materia
för att kunna åstadkomma något.
Livet var alltid menat att gå bortom dessa säckar av blod och ben
och det är vad jag bygger.
Bygger vad exakt?
Livets nästa generationen och kropparna som bär upp det.
Humanoida maskiner.
Vad i helvete? Nej, ursäkta mig, fröken vit mamma…
Ta inte illa upp. Jag har glömt ditt namn.
Jag har sett filmen och den var inte bra.
Det finns inget att frukta här.
Snart kommer en diakon att finnas i varje hem
och förstärka och lära sig av den mänskliga upplevelsen.
Vänta.
Har du ägnat hela ditt liv åt att fullända robotdammsugare?
Det är så vi flätas samman med nästa fas av livet.
Organiskt liv och robotteknik.
Tänk på livslängden när vi laddar upp ert undermedvetna till en syntetisk kropp
och gör oss av med de här röriga kropparna.
Men det är bara om vi kan stoppa katastrofen.
Vår överlevnad är bara möjlig om vi stoppar Byron.
Jag har fått hjälp av hans fru som var väldigt förstående för min sak
och hjälpte mig med min lilla fritagning i dag.
Stoppa honom från vad?
Att släppa ut Skönheten som ett läkemedel som alla i världen vill ha.
Och det är då han officiellt stänger ner min division,
-och jag kan inte låta det hända. -Jag har inte tagit nåt.
Inte jag heller.
Nej, ni har en version som verkar ha läckt från labbet.
Chansen att stoppa den sexuellt överförbara versionen
försvann för länge sen,
men tidiga indikationer visar att på grund av dess instabilitet
överlever den inte länge i det vilda innan den bränner ut sig själv.
Den rena, läkemedelsbaserade versionen han planerar att sälja,
det är en annan historia.
Vänta, finns det en booster?
Det skulle väl ge mig mer tid?
Hon behöver en.
Jag skulle dämpa entusiasmen.
Data visar att den troligen förlorar effektivitet med tiden.
Jag borde tillägga att jag ska göra allt
för att ge er behandlingar som fungerar för er alla.
Förlänga era liv…
hindra er från att…
bokstavligen explodera.
Men bara om ni vill hjälpa mig.
Säg när och var.
Jag får en insatsstyrka på plats, vi tar den jäveln.
Du är bedårande med din husrannsaknings- order och din befälsordning.
Den planen är lite för barock med våra tidsbegränsningar.
Vad är alternativen då?
Jag gissar på ett enkelt mord.
Ja, det var därför jag valde er.
Ni har färdigheterna och ni förstår vad som står på spel.
Vi har en liten chans som vi måste ta tillvara på.
Skönhetsdagen är om 48 timmar. Om han dör, dör planen med honom.
Amen. Tur att jag är här, va? Jag kan sätta en kula i hans huvud.
Han svek dig, kastade bort dig.
Tror du att han låter dig komma i närheten av honom?
Jag behöver inte ens komma så nära, okej?
Jag är en bättre skytt än någon av de här jävlarna.
900 meter, lätt.
Okej, okej.
Det mycket större problemet, för att vara exakt och logisk, är det här.
Han vet vilka ni alla är.
Och säkerhetsnivån på hans ansiktsigenkänningsprogram
kommer bara att göra det ännu värre.
Och en av de här diakonerna?
Byron var alltid rädd för det, så han byggde in en mekanism i deras kod
som gör det omöjligt, eller åtminstone otroligt svårt
att vända en diakon mot honom.
Få mig inom 100 meter så gör jag det.
Jordan, nej. Han vet hur du ser ut.
Han gav mig en dödsdom.
Jag har inget att förlora, och jag vill hämnas innan jag exploderar.
Glöm inte mig. Jag vill också ge igen…
Vänta. Vi har känt dig i tre minuter. Hur vet vi att vi kan lita på dig?
Ni borde respektera min öppenhet.
Ingen känner Byron bättre än jag. Ingen.
Jag plockades ur det fördolda medan jag chattade i en teknik-tråd.
Han såg nåt i mig och gav mig mitt livs chans.
Men när jag såg djupet i det han gjorde…
Man kan inte glömma sånt.
Kärlek,
ilska,
sorg, svartsjuka, hela spektrumet av mänskliga känslor
är det som gör oss speciella och så djupt bristfälliga.
Men trots att vi är så otroligt sårbara varelser,
verkar vi ofta hitta otroligt kreativa sätt att förgöra oss själva.
För länge sen blev vi den första arten som kunde utplåna sig själv.
Hittills har vi undvikit det med nöd och näppe.
Om vi inte agerar här, är jag rädd att stunden är inne.
Lita på mig eller inte, är det en chansning ni vill ta?
Vi behöver en plan.
Vilken teknik? Vilka vapen?
Ticktack. Ticktack.
Smitta mig.
Va? Nej, det är för riskabelt.
Blir jag infekterad känner han inte igen mig. Jag kan gå fram till honom.
Bra att du sa det.
Cooper, nej. Jag låter dig inte göra det här.
-Det är det bästa alternativet. -Det är inte säkert.
Jordan.
Jag kan inte tänka mig nåt värre än ett liv utan dig.
Det kanske är kortare, men vi har det åtminstone tillsammans.
Det är en stor nål.
Vänta.
Jag gör det…
men inte så här.
Tack.
Jag vill bara säga en sak.
Bara att…
När jag förändrades var jag så rädd
och obekväm i mitt eget skinn, men…
du fick mig att känna att du skulle bry dig om mig och älska mig oavsett vad.
Du såg mig…
mitt riktiga jag.
Du är den enda som har gjort det.
Så jag vill bara att du ska veta att
när du förändras spelar det ingen roll hur du ser ut,
jag kommer bara att älska dig… på samma sätt som jag gör nu.
Jag kommer strax.
Självklart.
Hej.
Förlåt.
Jordan!
-Jordan. Vart ska du? -Stoppa det här. Jag skjuter honom.
-Vänta! -Du kan inte förvänta dig att jag gör det.
-Jag kan inte ge dig ett dödligt virus. -Det är den jävla planen, älskling.
Så det är upp till oss att rädda världen?
Det är ingen fara. Jag är här, okej? Du är brännhet.
Andas bara.
Cooper, kan du höra mig?
Du är okej, älskling.
Vatten. Jag behöver vatten.
Hallå, det är jag.
Du måste komma hit nu. Det händer. Det är illa.
Håller han fortfarande på?
Ja, min var som feber. Det här är mycket värre.
-Hur länge har han hållit på? -Timmar.
Lägg honom i sängen.
Håll i hans ben.
Kom igen, ta hans arm. Håll ner honom.
Fan.
Det är värre.
Ja, mycket värre.
Håll ut. Vi är här.
-Kan vi inte göra något? -Nej.
Vi måste låta det ha sin gång.
Jävlar. Det börjar.
-In i badrummet. -Ja.
Få in honom i badrummet.
Det är mindre utrymme för honom att skada sig själv.
-Ni kan inte bara lämna honom här. -Backa.
Stäng dörren.
Jordan!
Sju.
Finns i sjön.
Nio.
-Finns i sjön. -Okej. Fan också.
-Han kämpar för att ta sig ut. -Låt det vara.
Han kommer ut när han är redo.
Översättning: Karin Tengroth