Setter noen enda en hette på meg, skal jeg…
Stille, Antonio.
Vi er trygge nå. Dere kan slappe av.
Ta av dem håndjernene.
Kidnapping er et føderalt lovbrudd. Vi er føderale agenter.
Tror du jeg ville gjort dette om jeg ikke visste hvem du var?
Og hvem faen er du?
Jeg er Diana. Hyggelig å møte deg, Jeremy. Bare hyggelig, forresten.
Hvorfor er vi her?
Ikke noe "takk" for at jeg reddet livene deres? Skuffende.
Men jeg elsker dette.
Ja. Sterk pupillutvidelse.
Du har en stressreaksjon.
Kroppen din reagerer impulsivt, kjemp eller flykt.
Litt svette, pulsen din øker.
Vi kan imitere det, men ikke like autentisk.
Det er veldig komplisert.
Nå går du inn i forvirring.
Du har spørsmål. Mange.
Det er frykt der inne også.
Beklager. Observasjonsevnen min kan virke litt avskrekkende.
Jeg er ekspert på menneskelig atferd.
Det må du være om du skal bygge en maskin som passer inn med mennesker.
Jeg er på den andre siden av historien om to byer.
Jeg heter dr. Diana Starling. De fleste kjenner meg som "Moren".
Til hva? Mine syntetiske barn.
Men det er et ømfintlig begrep. Det er kaldt, klinisk.
Vi har begynt å kalle dem diakoner.
-Hva har det med oss å gjøre? -Du står ved menneskehetens kryss.
Vi har mye til felles.
Vi vil stanse mannen hvis handlinger førte oss hit i dag.
Byron Forst.
For lenge siden sikret Byron seg bioteknologi-verdenen
ved å skape en robotikkdivisjon.
Dette nye leketøyet hans, det transformative stoffet,
ble hans nye besettelse. Han mistet interessen i divisjonen min.
Dr. Lee brukte levende organismer for å skape sin endring.
Jeg ser for mange variabler og feil i organisk materie
til å oppnå noe som helst.
Liv var alltid ment å strekke seg forbi disse kroppene av blod og bein,
og det er det jeg bygger.
Bygger hva da?
Den neste generasjonen av liv og kroppene som vil bære det.
Humanoide maskiner.
Hva faen? Unnskyld meg, Ms. White Mama…
Ikke vondt ment. Jeg glemte navnet ditt.
Jeg har sett denne filmen, og den var ikke bra.
Det er ingenting å frykte her.
Snart vil det være en diakon i alle hjem
som utfyller og lærer av den menneskelige opplevelsen.
Vent, vent, vent.
Har du dedikert hele livet til å perfeksjonere robotstøvsugere?
Det er sånn vi slår oss sammen med neste fase i livet.
Organiske og robotiske systemer.
Tenk på levealderen når underbevisstheten lastes opp til en syntetisk kropp,
og fjerner disse grisete kroppene. Det er kun hvis vi kan stoppe katastrofen.
Vår overlevelse er bare mulig hvis vi stopper Byron.
Jeg har fått hjelp av kona hans som var veldig sympatisk mot saken min
og hjalp meg med å få dere ut i dag.
Stoppe ham fra hva?
Frigi The Beauty som et farmasøytisk stoff som alle i verden vil ha.
Han vil avslutte min divisjon, en bedre divisjon.
-Jeg kan ikke la det skje. -Vent. Jeg tok ikke noe stoff.
Ikke jeg heller.
Nei, du har det som ser ut som en versjon lekket fra laben.
Sjansen til å stoppe den seksuelt overførbare versjonen er for lengst tapt,
men tidlige indikasjoner viser at på grunn av ustabiliteten,
overlever den ikke lenge i naturen før den dør ut.
Den rene, farmasøytiske versjonen han planlegger å selge…
Det er noe helt annet.
Finnes det en booster?
Det gir meg mer tid, ikke sant?
-Hun trenger det. -Jeg ville dempet entusiasmen.
Dataene tyder på at effekten avtar over tid.
Jeg skal gjøre alt jeg kan for å gi dere behandlinger som fungerer for alle.
Forlenge livene deres…
Og hindre at dere bokstavelig talt eksploderer.
Bare hvis dere vil hjelpe meg.
Bare si når og hvor.
Jeg ordner taktisk mannskap, så tar vi ham.
Du er søt med ransakelsesordrer og kommandokjeden din.
Den planen er litt for barokk med våre tidsbegrensninger.
Hva er alternativene?
Et enkelt attentat, tipper jeg.
Ja, det er derfor jeg valgte deg.
Du har ferdighetene. Du forstår hva som står på spill.
Vi har ett lite vindu, vi kan ikke la det stenge.
Det er 48 timer til skjønnhetsdagen. Dør han, dør planen også.
Amen. Bra jeg er her, ikke sant? Få meg nær nok, så skyter jeg ham i hodet.
Han vendte seg mot deg. Tror du han vil la deg komme nær ham?
Jeg trenger ikke å komme så nær.
Jeg skyter bedre enn disse idiotene. Tusen meter, lett.
Greit.
Det større problemet, for å være nøyaktig og logisk, er dette:
Han vet hvem dere er.
Programvaren hans for ansiktsgjenkjenning gjør det bare verre.
Hva med en diakon?
Byron var alltid redd for det.
En mekanisme er innbygd i kodingen som gjør det umulig, eller vanskelig,
å vende en diakon mot ham.
Få meg nær, så gjør jeg det.
Nei. Han vet hvordan du ser ut.
Han ga meg en dødsdom.
Jeg har ikke mye igjen å tape.
Jeg vil ha hevn før jeg eksploderer.
Ikke glem meg. Jeg prøver også å få…
Vent. Vi har kjent deg i tre minutter. Hvordan vet vi at vi kan stole på deg?
Dere bør respektere min åpenhet.
Ingen kjenner Byron bedre enn meg.
Plukket ut av mørket mens vi chattet på Reddit.
Han så noe i meg og ga meg mitt livs mulighet.
Men da jeg så dybden i det han gjorde…
Man kan ikke glemme slike ting.
Kjærlighet,
sinne,
tristhet, sjalusi, hele spekteret av menneskelige følelser
er det som gjør oss spesielle og så mangelfulle.
Likevel, for å være så sårbare skapninger,
finner vi ofte kreative måter å ødelegge oss selv på.
Vi ble den første arten som kunne utslette seg selv.
Så langt har vi så vidt unngått det.
Hvis vi ikke handler her,
er jeg redd øyeblikket har kommet.
Stol på meg eller ei… Er det en sjanse dere vil ta?
Vi trenger en plan. Hvilken teknologi? Hvilke våpen?
Tikk-takk.
Gi det til meg.
Nei, det er altfor risikabelt.
Hvis jeg blir smittet, vil han ikke gjenkjenne meg.
Jeg håpet du ville si det.
Nei. Jeg lar deg ikke gjøre dette.
-Det er for det beste. -Det er farlig.
Vi har ikke tid.
Jordan.
Jeg kan ikke tenke meg noe verre enn et liv uten deg.
Det er kanskje et kort liv, men vi gjør det sammen.
Stor nål.
Vent.
Jeg gjør det,
men ikke på denne måten.
Takk.
Jeg vil bare si noe.
Bare at…
Da jeg forandret meg, var jeg så redd
og ukomfortabel i min egen kropp, men…
Du fikk meg til å føle at du bryr deg om meg og elsker meg uansett hva.
Du så meg.
Den ekte meg.
Bare du gjør det.
Jeg vil at du skal vite…
Når du forandrer deg, spiller det ingen rolle hvordan du ser ut.
Jeg skal elske deg på samme måte som jeg gjør nå.
Jeg kommer straks.
Selvsagt.
Hei.
Beklager.
Jordan!
-Jordan. Hvor skal du? -Stoppe dette. Jeg skal skyte ham selv.
-Nei. Vent. -Nei, stopp.
Jeg kan ikke knulle et dødelig virus inn i deg.
-Det er galskap. -Det er planen.
Så det er opp til oss å redde verden?
Det går bra. Jeg er her. Du er glovarm.
Det går bra. Bare pust.
Cooper, kan du høre meg?
Det går bra, vennen.
Jeg trenger vann.
Hei, det er meg.
Du må komme hit nå. Det skjer. Det er ille.
Holder han på enda?
Jeg hadde voldsom feber. Dette virker verre.
-Hvor lenge har han holdt på? -Timer.
-Få ham til sengen. -Kom igjen.
Hold beina hans.
-Ta armen hans. -Ok.
Hold ham nede.
Å, faen.
Det er verre.
Ja, mye verre.
Vent litt. Hold ut. Vi har deg.
-Kan vi ikke gjøre noe? -Nei. Vi må la det gå sin gang.
Å, faen. Den starter.
-Få ham inn på badet. -Ja. Kom igjen.
Det er trangere, mindre plass til å skade seg.
-Du kan ikke forlate ham her. -Tilbake.
Lukk den.
Jordan!
Syv.
Hopp i havet.
Ni.
-Hopp i havet. -Pokker.
-Han sliter med å komme ut. -Hei. La det være.
Han kommer ut når han er klar.
Oversatt av: Elise Hestås