Downloaded from YTS.BZ
ПРОТИПОЖЕЖНА СМУГА — ЦЕ СМУГА ЗЕМЛІ В ЛІСІ БЕЗ ДЕРЕВ...
Official YIFY movies site: YTS.BZ
...АБО ЩО-НЕБУДЬ ЧИ ХТО-НЕБУДЬ, ЩО МОЖЕ ЗУПИНИТИ ПОШИРЕННЯ ПОЖЕЖІ
Алло! Що таке?
- Ти мене чуєш? - Лунає дзвоник.
- Подорож? - Я перевірю свій планувальник.
- Я переніс на понеділок. - Гляну, чи зможу втиснути.
- Я так і не сходила. - Я піду геть!
ПРОТИ ПОЛУМʼЯ
- Приїхали. Гайда. - Ходімо.
Дані, допоможи матері.
- Народ, допоможіть мені, добре? - Ліде, ти все взяла?
- Ось, Ліде. - Моя валіза.
- Привіт, Маро. - Привіт.
Я хотіла пофотографувати й дати вам спокійно збирати речі.
- Гаразд. - Меблі чудові.
Можемо попросити ще 20 000.
Так. Непогано.
Ваші ключі. Я приїду за ними, коли закінчите.
- Я Луїс. - Дякую.
- Шурин Мари. - Дуже приємно.
Не хвилюйтеся. Дім швидко куплять. Він просто чудовий.
Гаразд, усе готово.
- Перегони! - Я хочу пити.
Треба пакуватися.
Пакуй. Хіба це не твої речі?
Я не знаю, як цим користуватися.
Буде скринька для пожертв, яка стоятиме в комірчині,
і ще для сміття.
«Пожертви». Гаразд.
- Не кидай м'яча. - Він повторює!
Якщо не хочете грати...
- Я хочу. - То грай.
Дані, допоможи мені.
Мамо, коли ми поїдемо в ліс?
Потім, зайчику. Треба прибрати й поїсти.
- Пізніше, гаразд? - Але ти обіцяєш?
Обіцяю. Біжи.
Дані, пограй із кузиною.
Поклади в шафу.
- Ти їх любиш? - Так, це моїх батьків.
- Мій брат любив оце. - Гайда.
Маро, цей мов новий.
- Не залишиш собі? - Ні, я не люблю жилетів.
Якщо ти хочеш або Луїс...
Головне, щоб я його не бачила.
Ти, мабуть, загубила.
Хапай!
Мара пошкодує про це, коли охолоне.
Ти знаєш, що я думаю.
Ми не можемо вдавати, що його не існувало.
Позбутися будинку, одягу... Він же був твоїм братом.
Вона має зіткнутися зі своїм горем.
А не тікати.
Гадаю, саме це ми намагаємося зробити тут.
Усі ми.
Тітонько!
- Дивися! - Дані.
Тоді дивися, мамо!
- Смакота. Я зголоднів. - Чому ви продаєте цей дім? Я його обожнюю.
- Я б його не продавав. - Я теж.
Але тут помер тато.
Ліде.
Ми не тому його продаємо.
Ліде, подивися на мене.
Ми його продаємо, тому що купимо прекрасний,
красивий, біля пляжу.
- Поруч із нашим. - Так.
І зможемо проводити свята разом.
- Чудовий план. - Ми ж про це говорили, правда?
- Але мені подобається цей ліс. - Ми приїжджатимемо.
- Так, збирати гриби. - Ага.
Якщо вони ззовні гладкі й білі...
То вони їстівні.
А деякі червоні з білими плямами, так? Вони...
Це сусід?
- Їх тут немає. - Привіт, Маро.
Сантьяго, привіт.
- Як ти? - Як справи?
- Заходь. - Можна?
- Звісно. - Привіт.
- Сідай собі. - Та ні.
- Привіт. - Я щойно поїв, ще купа роботи.
Ми зібралися всією сім'єю.
- Мій шурин, Луїс. - Привіт.
- Брат Ґуставо. - Ми знайомі.
Ти не знаєш його жінки, Елени.
- Ні, особисто — ні. - І Дані.
- Привіт. - Мій племінник.
- І Ліде. - І Ліде.
У мене є подарунок для Ліде. Можна його вручити?
- Це метелик. - Звісно. Прошу.
Привіт, Ліде. Дивися, я тобі дещо приніс.
- Це метелик із лісу. - Так.
- Що скажеш, Ліде? - Дякую.
- Нема за що.
- От... - Я бачив, ви тут коробки носите.
Так, ми продаємо будинок. Їдемо. Сьогодні останній день.
- Так... - Так...
Якщо вам потрібна допомога або...
- Добре. - Дякую.
- Щиро дякую. - На все добре.
- Гаразд, бережи себе. - Навзаєм.
- Па, Сантьяго. - Па.
- До зустрічі. - Па-па.
До зустрічі. Па.
Він гарний, правда?
Так.
Ми не дуже близькі, але Ґуставо проводив із ним багато часу.
Він бачив, як ми весь ранок вантажили коробки.
- І лиш тепер запропонував допомогу. - Луїсе...
Коли ми вже виїжджаємо, він такий:
«Потрібна допомога? Я отут, смерджу запахом пало санто й пачулі».
Це падає сніг?
Пожежа знищила понад тисячу гектарів лісу,
пожежники намагаються загасити полум'я.
Тривала й сильна посуха...
Це купа гектарів.
...підвищила швидкість, з якою поширюється вогонь.
Якщо вітер не змінить напрямку,
очікується, що пожежу локалізують до ночі.
Є також надія, що протипожежна смуга,
створена наприкінці минулого літа, не дасть полум'ю поширитись...
Протипожежні смуги неефективні.
Наразі це все.
Переходимо до нашого кореспондента...
Берімо речі і їдьмо.
- Протипожежні смуги неефективні. - Але, мамо.
- Ми не залишимося на ніч, правда? - Ні.
- Ми з Дані йдемо в майстерню. - Точно?
- На вас спальні. - Поспішати не треба, однак...
- Усе буде гаразд. - Ми поїдемо додому.
- Так, поїдемо. - Ага.
Я не закриватиму всіх коробок.
- Пішли. - Можемо приїхати іншим разом.
- Чому дядько вирізав стільки ведмедів? - Бо він їх дуже любив.
Твій дядько любив гори. Ми завжди приїжджали сюди.
Він дуже сумував, коли вони зникли.
Гайда, беремо їх додому, щоб загорнути.
- Хоча може бути й так. - Тату.
- Що? - Він помер тут, правда?
Так.
Захотів провести тут свої останні години.
Саме ми і є тут.
Щоб тітці не треба було йти. Гайда.
Бери цього. А цих я загорну пізніше.
- Зможеш? - Так.
Так? Гаразд.
Це можна викинути. А сумки немає?
- Ще? - Ні.
Це останнє.
Викиньмо це.
І це теж.
Ліде, мій кубик у тебе?
Ні. Якби й мала, не дала б тобі.
- Дай подивлюся. - Ні, він мій.
- Я його знайшла. - Усе твоє.
- Я так не казала. - Завжди по-твоєму.
- Де мій кубик? - Не знаю.
Казала ж, якби й мала, не дала б.
- Ні. - Так.
Покажи.
- Сказала ні! - Так!
- Я його знайшла! - Дай!
- Як же ти дістаєш! - То йди звідси.
- Це мій дім. - Уже ні, Ліде.
Бери собі той свій бінокль.
Я більшу частину пожертвую, якщо ти більше нічого не хочеш.
Мамо, подивися, що я знайшла. Я наповню баклажку, і їдемо.
Ліде, зайчику, це неможливо. Триває пожежа. Нам треба поспішати.
- Ми мали попрощатися разом. - Ми не можемо, сонечко.
- Це дуже небезпечно. - Але ти казала, що можемо.
Так, зайчику, але там палає пожежа.
А хатинка згорить?
Не згорить, тому що пожежа далеко, але треба збиратися і їхати.
- Ну ж бо. - Мені байдуже на вогонь.
Ми мали піти в ліс і разом попрощатися.
Я знаю, але там пожежа.
- І попрощатися разом! - Годі вже.
Ми попрощаємося разом!
- Там пожежа. Ти як дурненька. - Мені байдуже!
Мені байдуже, що тобі байдуже. Збирай свою кімнату.
- Ти брехунка! - Ану збирати свою кімнату!
- Ні! - Я не буду повторювати.
Уперед!
І речі жбурляти не можна!
- Поговорити з нею? - Ні.
Вона дуже ускладнює мені ситуацію.
- Маро... - Що?
Що?
Ці фото теж?
КОМІРЧИНА
Ви були разом усе життя.
Саме так.
І все одно вибрав не боротися до кінця.
Навіть заради нас двох.
- Я позбираю в кухні. - Так? Тоді я...
Дані, допоможи нам.
Він неабияк допомагає.
- Пора їхати. - Це все?
- Машина повна. - Гаразд.
Ти готовий, Дані?
Де твоя кузина? Дані, де вона є?
Не знаю.
- Усе готово? - Так, готово.
Ліде, зайчику, ми вже їдемо.
Ліде.
Я залишив там свою куртку?
Не знаю. Може, у спальні?
- Дані, пристебнися. - Це місце Ліде.
Я не можу знайти Ліде. Дані, де твоя кузина?
- Не знаю. Десь там. - Де «десь там»?
Звідки я знаю?
- Луїсе... - Іду.
Дозволь.
Ліде?
Її там немає. Вона пішла в хатинку. Я впевнена.
- Її немає? - Вона в хатинці.
Я сказала їй не йти, але...
- Я йду по неї. - Я теж.
- Якщо вона прийде, дзвони. - Добре.
Давай. Зачекаймо всередині.
- Санті. - Так?
- Ти не бачив Ліде? - Бачив.
- Де? - У хатинці, от щойно.
- Так і знала. - Ви знаєте, що палає пожежа?
- Так, дякуємо. - Так.
Нема за що.
Ліде.
- Ліде! - Ліде!
Ліде!
Маро, що сталося?
Ліде немає в хатині.
Дивно. Вона щойно була тут.
Ти точно її бачив?
Так, хвилину тому.
- Усередині? - Так, отамечки.
Луїсе, подзвони Елені й спитай, чи Ліде вдома.
Так?
- Алло, кохана, вона з тобою? - Ні.
- Ні, її тут немає. - Ні.
Ліде!
- Ліде! - Ліде!
Ліде!
Де вона, Луїсе?
- Якщо вона не в хатинці, то де? - Не знаю.
Ліде!
Тут усе однакове.
Ліде!
Луїсе, подзвони Елені, будь ласка.
Думаю, вона заблукала.
Ні, її тут немає. Мабуть, загубилася в лісі.
- Ліде, зайчику! - Не чую. Ти мене чуєш?
Ліде!
Зайчику, не роби цього. Не роби такого зі мною.
- Ліде! - Ліде!
Ліде!
- Ліде! - Ліде!
Ліде!
Доброго дня.
- Вітаю. - Доброго дня.
Доброго дня. Я сержант Ревуельта.
Я з Відділу зниклих безвісти.
- Це капрал Баранда. - Я її мати.
- Я брат її чоловіка. - А я його дружина.
Гаразд, ви зазначили, що вашій доньці вісім років.
Майже дев'ять.
Коли ви зрозуміли, що вона зникла?
- Незабаром після обіду. - Так.
- О котрій? - Близько 15:00.
Перепрошую. Сантьяго!
- Можеш підійти? - У що вона була одягнена?
- На хвилинку! - У легкий одяг.
- Так, у світло-блакитній куртці. - Це наш сусід.
Вітаю, добрий день.
Він був останнім, хто її бачив. У хатинці, яку вона побудувала з татом.
Її батько тут?
Ні, мій брат помер.
Співчуваю. Ви були останнім, хто її бачив?
- Так. - Ви говорили з нею?
- Так. - Про що?
Гм...
- Нічого важливого. - Нічого важливого?
Ви помітили щось дивне у її поведінці?
Вона хвилювалася?
Спершу мені це здалося дивним, через пожежу.
А потім я побачив, що вона спокійна,
і ми трохи побалакали.
У мене склалося враження, що вона може вернутися сама,
і я пішов собі.
Вас не здивувало, що вона сама в лісі?
- Ні. - Що ви робили біля хатинки?
Я працюю в Департаменті охорони довкілля.
- Відповідаю за смугу. - Вибачте.
- Ага. - А ще...
Вибачте. Це Ліде. Вона заввишки 125 см. У неї є чубчик, їй вісім років...
Ви могли б надати нам щось із її одягу?
Для пошуково-рятувальних собак?
- Звісно. - Я йду візьму, гаразд? Так?
- Так. - Добре.
- Гаразд. - Візьми її піжаму.
- Гаразд. - Непрану, будь ласка.
Її піжаму, Елено.
Ми прискорюємо процедуру через пожежу в цій зоні.
- Так. - Так.
Підрозділи їдуть, ми теж шукатимемо.
Найімовірніший сценарій — дівчинка загубилася в лісі,
але вона, мабуть, дуже близько.
Спасибі.
Як згадувалося, ми активували протокол евакуації,
і потрібно, аби ви теж покинули цей будинок і вернулися додому.
Щойно мою дочку знайдуть, ми поїдемо, звісно.
Пожежа наближається. Це небезпечно.
Тому я й не можу поїхати без неї...
- Ми триматимемо вас у курсі. - Пане...
Але нам треба, щоб ви евакуювалися якнайшвидше.
Даруйте, я...
Дороги перекриють за кілька годин.
Я не можу евакуюватися без своєї восьмирічної дочки.
Сеньйоро, я розумію ваш розпач...
- Ні, не розумієте. - Чудово розумію.
Ні, ви не розумієте.
Я не можу поїхати без своєї восьмирічної дочки.
- Це наказ. - Гаразд, зробімо так...
Ми маємо дотримуватися протоколу. Обставини...
- Ми поїдемо. - Як вас звати...?
- Сержант Ревуельта. - Ревуельта.
- Вибачте. Не переживайте. - Але ви шукатимете її?
- Залиште територію. - Так.
- Зрозуміло? - Зрозуміло.
Ми зробимо все можливе, аби знайти вашу доньку.
Її звати Ліде. Ви записали?
- Ліде. - Так, ми знаємо.
Я можу чимось допомогти?
Ви також маєте покинути територію.
Ви знаєте район, але також і протокол.
- Так. - Вам подзвонить наша колега.
Не хвилюйтеся. Вона дуже нервує.
Гаразд. Дякую.
На все добре. Ні, це вам дякую.
Дані, сонце, іди в кімнату Ліде.
Я наздожену.
Усе нормально.
Я не поїду.
Мені байдуже, що вони кажуть. Я лишаюся, а ви їдьте.
Луїсе, там пожежа. Елено, це небезпечно.
Пожежа далеко. Ми можемо ще трішки залишитися.
Усе нормально.
- Елено, Луїсе, там пожежа. - Ні.
- Усе гаразд. - Ні. Маро.
Вона з'явиться. Її знайдуть.
- Звісно. - Усе гаразд.
- Але ви їдьте. - Ні.
Вони наказали нам...
- Ми лишаємося. - Авжеж.
Виїдемо — не повернемося.
- Дороги перекриють? - Справді?
Пожежа ще далеко. Ми залишаємося.
- Ми залишаємося. - Так, з тобою.
- Елено, ти впевнена? - Ми залишаємося.
- Ми тебе не покинемо. - Так.
- Дякую. - Ми будемо разом.
Гайда! Уперед!
Не порушуйте шеренги!
- Більший тиск! - Ну ж бо!
Її звати Ліде. Заввишки приблизно 125 сантиметрів.
Перша група — з Ревуельтою. Друга група — з Кастро. Третя зі мною.
Портільйо — четверта група. Ходімо!
- Уперед! - Ворушіться!
Ліде!
Сонечко.
Я теж хочу її шукати.
Ми не можемо, зайчику.
Це робота поліції. Нам треба залишатися тут.
Ліде знайде шлях назад.
Ти впевнена?
Так.
Так. Не сумнівайся.
Ліде!
Перевірте там.
Навколо хатинки.
Секція перша — чисто.
Ліде!
Ліде, зайчику!
Ліде!
Забагато диму. Вітер змінився.
- Ліде! - Ліде!
Отам!
Тепер багато диму.
Дим і вогонь — це різні речі.
Я постійно перевіряю напрямок пожежі.
Дивися, вона дуже далеко.
Вони знайдуть Ліде, і ми скоро поїдемо додому.
- Ліде! - Гайда!
Секція перша, чисто. Ідемо на захід.
- Дуже погана видимість. - Ходімо!
Собаки не можуть іти далі.
Чекаємо на наказ зі штабу! Ми триматимемо вас у курсі, добре?
Не треба було на неї кричати.
Я ненавиджу цей будинок, цей дурнуватий ліс.
Цей ліс хоче забрати в мене все. Чому?
Та ніч, яку Ґус провів наодинці в лісі, якось змінила його.
Він більше ніколи не був таким як раніше, він...
- Він здався. - Ні, Маро.
- Так, було ж лікування. - Ні.
Було лікування.
Та йому було байдуже.
Це був експеримент, а він не хотів стати піддослідним кроликом.
Це твоя думка.
- І його. - Кохана...
Це фігня.
Якби він був тут, то точно б знав, що робити.
Алло?
- Що... - Це поліція?
Вибачте...
Вибачте, я вас не чую. Що?
Ні.
- Що? - Дай.
- Що сталося? - Алло?
Повторіть, будь ласка. Що ви сказали?
Це смішно.
Так.
- Що таке? - Погода змінилася.
Вітер змінив напрямок, тому вони припиняють пошуки.
Пізніше, коли умови покращаться, вони повернуться й шукатимуть її.
Це все? Більше нічого не сказали?
Що ми повинні негайно їхати звідси.
Ось що вони кажуть.
Шукатимемо ми. Якщо не поліція, то ми.
- Так. - І знайдемо її там.
Так, так, я піду шукати свою доньку.
Луїсе.
Це небезпечно.
Я стежу за пожежею.
Якщо буде небезпечно, я вивезу вас, гаразд?
- Я маю забрати Дані. - Ні, кохана...
Ти залишиш нас без машини.
І якщо Ліде прийде сюди, на неї ніхто тут не чекатиме.
Залишся. Якщо буде небезпечно, я прийду й вивезу вас обох.
- Добре. - Гаразд?
- Гаразд. - Не переживай.
Луїсе, я попрошу машину Санті.
Спитаю, чи можна її позичити. Елено, дзвони, якщо Ліде вернеться.
- Добре. - Дякую.
- Коли Ліде вернеться, поїдемо всі. - Так.
Санті?
Сантьяго?
- Так? - Сантьяго?
- Що таке? - Це Мара.
- Вибач. - Привіт.
Поліція припинила пошуки.
Я щойно почув це по радіо.
Позичиш свою машину, щоб ми прочесали ліс?
- Бо наша не... - Звісно.
- Так. - Дякую.
Я з вами.
- Не треба. - Ні, я з вами.
- Я зараз. - Тим краще.
Ходімо.
Чекай.
Цей...
- Сантьяго? - Так?
Ти не проти, якщо я зайду до тебе?
- Ти вважаєш... - Просто я...
Я подумала, що, можливо...
Може, вона там ховається?
Вона не в лісі й...
Я б її побачив.
Може, ти не помітив.
Мені було б спокійніше, якби я могла заглянути.
- Вона розсердилася на мене... - Так, звісно.
- Прошу. - Дякую.
- Вибач. - Заходь.
- Дякую. - Перепрошую.
Нічого. Власне, це вітальня.
- Вибач, я... - Нічого страшного.
- Якщо ти не проти, я гляну. - Звісно.
- Пробач, я просто... - Ану.
Вибач.
- Це туалет. - Можна?
Так, звісно, заходь.
Це радіо для...
- Я слухав... - Ага.
Можна туди?
Туди краще ні.
Чому? Я лише на секунду.
Її там точно немає.
Це частина мого... Ні, я б не хотів. Туди ні.
Що це таке?
Це...
- Гриби, це... - Наркотики?
Ні, псилоцибін. Це псилоцибін.
- Це радше ліки. - Для чого?
Те, що традиційна медицина не може вилікувати.
Я використовую його, щоб робити...
Воно дуже помагає.
Чому ти досі тут?
Не знаю.
Бо мені нікуди йти.
Я впевнений, що Ліде в лісі.
Луїсе.
Я гадаю, протипожежна смуга спрацює.
Що сталося?
Що таке?
Що сталося?
- Щось тут дивне. - Що?
- Він... - Що?
- Що сталося? - Щось не так. Луїсе!
- Чому він мене не впускає? - Куди?
Є кімната, у яку він не дозволяє заходити. І він нервував. Це видно.
- Це якось дивно. - От подумайте.
Він зустрів Ліде. Палає пожежа. І він не привів її додому?
Може, він не знав тоді про пожежу.
- Ні. - Гаразд, подумаймо.
- Я викличу поліцію. - Немає зв'язку.
Інтернет теж не тягне.
- Щось із твоїм телефоном? - Ні, нема зв'язку.
- А в тебе? - Відколи?
П'ять хвилин тому?
Ходімо знову до нього, переконаємо його, аби він нас впустив.
Чому не лунає гудок?
- Не працює. - Що він задумав?
Він їде?
Він їде.
- Сантьяго! - Пробуй далі, гаразд?
Гаразд, але ми відрізані.
- Санті! - Так.
Хвилинку. Санті.
- Зачекай. - Так.
- Куди ти їдеш? - Ну, я...
- Що? - Я їду по Ліде.
Ти знаєш, де вона?
Гадаю, вона в лісі.
Сідайте, якщо хочете. Гайда...
- Так, сідаємо. - Звісно.
- Гадаю, вона в лісі. - Ми їдемо з тобою.
Маро, залазь.
- Ведмеді ще є? - Перепрошую?
- У лісі ще є ведмеді? - Ні, це стара мапа.
- Ведмедів уже немає. Стривайте. - Що таке?
Уже темніє, вам знадобляться ліхтарики.
- Я зараз повернуся. - Я з тобою.
Ні, ти будь тут. Ага, ключ.
Спокійно.
А це не браслет Ліде?
Га?
Бачите? Я швиденько.
Це дуже важливо. Якщо стемніє...
Один тобі, Луїсе.
Й один тобі, Маро.
Шукати її ставатиме щоразу важче.
- Ми марнуємо час... - Чекай. Заглуши двигун.
- Чому? - Заглуши двигун.
Глуши.
Перепрошую.
Дай мені ключі.
Що таке?
Що це таке? «Ізольована зона», «Безпечна зона»...
Для чого ця мапа?
Ну, це нотатки для...
Пам'ятаєте, що я раніше казав про псилоцибін?
Окрім роботи в Департаменті охорони довкілля
я також проводжу ритуали
в ізольованих районах.
Сантьяго, де моя дочка?
- Він був тут. - Так.
Вона дала мені його раніше, у хатинці.
Неможливо. Це брехня.
Вона його не знімає.
Ніколи, бо його їй дала я.
- Вона б не дала його тобі. - Боже.
Я хочу перевірити твій дім ще раз. Дай ключі.
Дай мені ключі.
- Агов! - Дай ключі від дому!
Дай їх їй.
- Давай! - Дай їх.
- Я дам. - Нехай вона перевірить. Давай.
Пішов ти зі своїми ключами!
- Ліде! - Маро!
- Не підходь ближче. - Будь ласка.
Відчиняй! Ліде!
Стій на місці. Дай мені ключі.
- Ліде! - Луїсе...
Ліде!
Ключі, негайно.
Ні! Стій!
- Нехай вона зайде всередину. - Ліде!
Годі, Луїсе.
Без трюків мені!
Я стежу за тобою.
Маро!
- Відчини ці двері, Сантьяго! - Маро.
- Роби, що вона каже. - Добре.
- Відімкни! - Ліде тут немає.
- Відімкни ці двері, Сантьяго. - Ліде в лісі.
- Роби те, що вона каже. Відмикай. - Добре, відімкну...
- Відмикай ці срані двері! - Гаразд.
- Роби те, що вона каже. - Я відімкну.
Що це?
Що це таке?
- Ліде тут немає. - Що за...
Що...?
Що це? Хто ти такий?
Це...
Що це таке?
- Що це за хрінь? - Це...
Де Ліде?
Що там? Для чого ця кімната?
Це лиш мій простір для медитації.
- Ні. - Ліде!
Довбані двері.
Відімкни ці двері теж. Відімкни негайно, Сантьяго.
Роби те, що вона каже.
- Будь ласка. - Добре.
- Відімкни. - Гаразд.
Заходь.
Бачите?
Її тут немає. Я ж вам казав!
- Де моя донька? - Її тут немає.
Я нічого їй не зробив, Маро. Вона загубилася в лісі.
Я викликала поліцію.
Чудово, Маро! Бо я її не торкався!
- Де вона? - Я не знаю.
Не знаю, Маро.
Мабуть, вона в лісі або...
Будь ласка. Прошу, скажи, де вона.
Не знаю.
- Маро. - Я тебе благаю. Будь ласка, скажи.
- Маро, послухай мене. - Ні. Будь ласка. Де вона?
- Я нічого не робив. - Не чіпай її.
Ні, не чіпай її.
- Не чіпай. - Гаразд.
Де моя племінниця?
У тебе був її браслет. Ти залишив її в хатинці, у лісі.
Під час пожежі. Чи ми помиляємося?
- Вибач. - Де вона?
- Що це? - Га?
Га?
- Це для моїх ритуалів. - Яких ритуалів?
Моїх. Якби ви мене слухали...
- Я тобі не вірю. - Дайте сказати, Луїсе, Маро.
Не скажеш — не підеш.
Стій!
- Хапай його! - Луїсе!
Ми не зупинимося, поки не скажеш, де вона.
Луїсе, зв'яжи його.
Я нічого не робив!
- Ану. - Будь ласка, Луїсе!
Ти залишив дитину посеред лісу?
Ти залишив її там?
Ритуали, ще щось. Думаєш, я в це повірю?
- Отак. - Луїсе!
Думаєш, я не зможу? Де моя племінниця?
Уставай.
Зараз ти заговориш. Зараз.
Прив'яжи його до стільця.
- Можеш...? - Де вона?
- Не знаю. - Будь ласка.
Маро, я не знаю.
Де ти востаннє її бачив?
- У хатинці. - Чому її там немає?
- Бо вона загубилася. - Брехня. Вона не губиться.
Вона ж приїжджає сюди все життя.
Де моя дочка?
Луїсе...
Будь ласка, зроби щось. Змусь його говорити.
Що це таке?
Що це?
До чого це все?
Що це? Що це в біса таке?
Говори!
- Де моя донька? - Кажу ж, не знаю.
Де моя племінниця? Ти бачив її в хатинці.
Ти забрав її браслет. Що ти з нею зробив? Де вона?
Де вона?
Говори! Я змушу тебе заговорити.
Де вона?
- Луїсе. - Де моя племінниця? Де?
Чому ти покинув восьмирічну дівчинку одну в лісі під час лісової пожежі?
Говори!
Луїсе!
Що ми робимо?
- Що? - Що ми робимо?
Змушуємо його сказати, де Ліде.
Ні, треба викликати поліцію.
Трясця. Не вийде.
- Що? - Немає зв'язку, немає...
Мій теж не працює. Стривай.
Я візьму його.
Луїсе.
Не рухайся.
Пароль.
- Який у тебе пароль? - Я не скажу.
Палає пожежа.
Припини гратися й скажи пароль.
Який пароль, бляха?
Пароль, сучий сину!
Скажеш чи ні? Га?
Чи що? Який пароль?
- Один... - Один, дев'ять, вісім...
Дев'ять, вісім, вісім?
Маро!
Ні. Годі.
Що?
Я нічого йому не робив.
Присягаюся. Маро.
Я не скривджу його.
Аби налякати його, щоб він сказав нам, де Ліде, от і все.
Цей сучий син бреше.
- Якщо ти хочеш, я зупинюся. - Так.
Я зупинюся, гаразд? Я зупинюся.
Зупинись.
Треба подзвонити в поліцію.
Тут теж немає зв'язку.
Радіо.
- Радіо. - Радіо.
Точно.
- Що? - Не працює.
- Не працює? - Я не вмію користуватися.
Ось. Батарея внизу.
- Алло? - Алло?
- Алло! Чекай.
Мене хтось чує? Алло? Будь ласка.
Так, я...
Привіт, ми в лісі, у будинку лісника.
Хтось мене чує?
Батарея розрядилася.
- Чуєте? - Алло?
Я мати зниклої дитини.
Нам потрібна поліція, будь ласка.
Алло?
Луїсе.
А якщо він щось із нею зробив?
Якщо він щось із нею зробив?
Якщо я її втрачу, то помру.
Цього не станеться.
Ми обшукаємо всі кімнати, кожен закуток і шафу.
Шукаймо її.
Ми її знайдемо.
- Ми її знайдемо. - Так. Гаразд.
Нам потрібні зачіпки.
- Так. - Щось мусить бути.
Щось, що приведе нас до неї.
Щось мусить бути.
ЯМИ ЯК СВЯЩЕННІ ПРОСТОРИ
ПОВІДОМЛЕННЯ ВЕСНА
ЦЕ БУЛО НЕЙМОВІРНО.
Я НІКОЛИ НЕ ВІДЧУВАВ ТАКОГО СТРАХУ Й АДРЕНАЛІНУ.
ТИ МЕНЕ НЕ ПОЗБУДЕШСЯ.
УСІ ДІЗНАЮТЬСЯ, ЩО ТИ КОЇШ, І ТИ СЯДЕШ ЗА ҐРАТИ.
СВІТЛИНИ
Маро.
Будь ласка, послухай мене.
Чому ви запідозрили мене?
Через що?
Через лопату?
Твоя донька була сама в лісі.
- Я був... - Замовкни.
А якщо хочеш знати про браслет, Маро...
- Він був на землі. - Маро!
Маро.
Не відпускай його.
Перевір мотузку.
Ви не слухаєте.
- Замовкни. - Ви не слухаєте.
Слідкуй. Я перевірю надворі.
Ви не дали мені сказати.
Де моя дочка?
- Га? - Я не знаю.
Вона ж не може просто зникнути.
Послухай, я...
Я був у машині
й побачив Ліде в хатинці, гаразд?
Спочатку я намагався переконати її, аби вона поїхала зі мною додому.
Тоді я побачив, що з нею все добре й що їй треба побути самій, бо...
І я поїхав. І мені дуже за це прикро.
Вона вже дуже довго сама, розумієш?
Мабуть, вона дуже налякана.
Вибач, Маро. Чесно, мені дуже прикро.
Я мав наполягти й повернути її.
У цьому я помилився. Однак це все. Я нічого не робив, я...
Я не вірю жодному твоєму слову.
Я думав, що з нею все буде добре.
Де моя дочка?
Присягаюся. Я не знаю. Пробач, Маро.
Де
моя дочка?
У лісі.
- Де моя донька? Ще раз. - У лісі.
- Де моя донька? - Вона в...
Ще раз! Де моя дочка?
Де моя дочка?
- Де? - У лісі...
Будь ласка, скажи! Ти повинен був привести її додому.
Якщо вона постраждає, клянуся, уб'ю.
Я можу вбити тебе прямо зараз.
Пробач мені.
Луїсе?
Що ти робиш?
Дивись.
- Дивись. - Що це?
- Це його телефон. - Що?
От виродок.
- Я знаю, через що ти проходиш. - Не знаєш.
Я знаю, що ти відчуваєш. Чесно.
Припини так зі мною розмовляти. Хто ти?
Досить!
Я б ніколи не скривдив дитину.
Я ніколи навіть волосинки на голові дитини не зачепив, ніколи.
Добре, записуй.
Тобі вже слід приїхати сюди.
Бо я не бачила тебе всі вихідні!
Я теж хочу там бути.
Ну ж бо, дозволь.
Я теж хочу, щоб ти була тут. Ми дуже сумуємо за тобою.
- Чуєш? - Скажи, чи побачу я її знову.
Просто скажи, чи побачу я її знову.
Я розумію, що через усе це ти ставишся до мене з підозрою.
Це все велике непорозуміння.
Мапа, псилоцибін.
Так, я цим займаюся. Я допомагаю людям.
Я проводжу ритуали з псилоцибіном,
допомагаючи людям облишити старе життя,
знайти для себе щось нове і...
І перестати боятися смерті.
ПСИЛОЦИБІН ПРИ ТЕРМІНАЛЬНИХ ХВОРОБАХ
ЗМЕНШЕННЯ ТРИВОГИ ТА ДЕПРЕСІЇ В ТЕРМІНАЛЬНИХ ПАЦІЄНТІВ
Ніч, яку Ґуставо провів у лісі.
Він не хотів, щоб я була там.
Ти був із ним, так?
- Так. - Правда ж?
Що ти з ним зробив?
Нічого поганого.
Тобі варто було б його бачити.
- Що? - Це було на його прохання.
Він знайшов спокій, Маро.
Знайшов спокій.
Виродок.
Він знайшов спокій, Маро.
Ні.
Елено.
Маро.
Ні, дай мені.
- Будь ласка. - Ні.
Дозволь мені.
- Дозволь мені. - Маро!
- Маро. - Ні!
Ні! Будь ласка, дозволь мені.
Будь ласка, я сам.
Ні.
- Ні, будь ласка. - Дозволь мені, будь ласка.
Ні...
Це не вона.
Сучий син!
Цей сучий син грається з нами!
Луїсе.
Де той сусід?
Він усередині.
- Зв'язаний. - Що?
Привіт, Хорхе.
Я щойно викопав яму для твого ритуалу переродження.
У мене їх є декілька, але цю я викопав далеко від дому.
Гадаю, її енергетика якраз для тебе й...
Ану, я тобі покажу.
Гаразд, до зустрічі.
Привіт, Ліде.
Усе гаразд?
Чутно дим.
Здається, неподалік пожежа. Чуєш запах?
- Ти тут сама? - Так.
Чому ти тут сам?
Я лишала деякі татові речі. Хочеш подивитися?
- Що там є? - Світлини.
Дуже гарні.
Мама хотіла їх викинути.
Знаєш, що я його знав?
Справді?
Я пробував помогти йому, коли він хворів.
- Щоб вилікувати його? - Щоб він перестав боятися.
- Боятися? - Угу.
Чого?
Піти від вас.
Мама сказала,
що тато не хотів одужувати.
- Я чула, як вона сказала це моїй тітці. - Хотів.
Просто не міг, Ліде.
- Не міг. - Правда?
- Так. - Я теж так думаю.
Мама згодом зрозуміє. Просто вона...
Їй треба більше часу.
Що це за браслет?
Він твій?
Так, але я більше його не хочу. Це мама мені його подарувала.
- То що робити? - Можеш узяти собі.
- Ні, це... - Він твій.
- Бери. - Точно?
- Так. - Ану.
- Ти нікому не скажеш? - Звісно, що ні.
Я скажу, що загубила його або що його вкрав ведмідь.
Обіцяєш?
Обіцяю.
Можна я підвезу тебе додому?
- Ні. - Ні?
Я хочу попрощатися з хатинкою.
А після цього ти швиденько підеш додому?
- Гаразд. - Обіцяєш?
Зроби так.
Добре.
- Па-па, Ліде. - Па-па.
Ні. Ні, це неправильно.
Ви збожеволіли.
Він бреше.
Він нам бреше.
А якщо ви помиляєтеся?
- Ні. - Так.
Треба змусити його сказати, де Ліде.
- Ні, коханий. - Так.
Нам треба їхати звідси, гаразд? Викличемо поліцію й поїдемо.
Привіт, Дані.
Дані.
Можеш відв'язати мене, будь ласка.
Ходімо разом шукати твою кузину.
Прошу, відв'яжи мене.
Дані.
Твій...
Твій тато й...
І твоя...
Твою тітку й маму посадять, якщо ти не відв'яжеш мене.
- Це вони тебе прив'язали? - Так.
Так, але це тому, що вони заплуталися, вони помилилися...
Вони схопили не ту людину. Вони плутають мене з кимось іншим.
З кимось іншим. Але я не зробив нічого поганого.
То чому ти їм цього не сказав?
Я сказав, але твій тато не...
Він не слухає.
Він тільки кричить.
Я трохи боюся, чесно кажучи.
Це я у всьому винен.
Я сказав Ліде, що вона дістає мене, і вона пішла.
Ти не винен.
Розв'яжи мене, і ми зможемо разом піти шукати твою кузину.
Я знаю цей ліс як свої п'ять пальців.
Будь ласка, Дані.
Треба їхати.
- Ні. - Так.
Треба змусити його сказати правду.
Що означає «змусити»?
А якщо він уже каже правду?
Га? Можливо, ви помиляєтеся.
Він був із Ґусом у ту ніч, яку він провів у лісі.
- Що? - Він був із Санті.
- З моїм братом? - Луїсе.
З моїм братом?
Луїсе.
Дані, розберімося із цим удвох.
Дякую, Дані.
- Виклич поліцію. Візьми Дані. - Ні.
- А я продовжу. - Ні. Будь ласка.
- Візьми Дані. - Ні. Їдь із нами.
Їдь із нами! Там пожежа!
Дякую.
Дані!
Дані! Дані, де ти? Дані!
Дякую.
Відчини!
Відчини ці довбані двері!
Хлопець зі мною! Відчини!
- Відчини! - Що?
Маро, випусти мене!
- Дані? - Відчини двері!
- Він тікав. - Що?
Я змушу його заговорити. Треба натиснути на нього.
- Відчини! - Змусити говорити.
Відчини ці двері! Луїсе!
Ти не вийдеш звідти!
Тиснутиму, поки він не заговорить.
- Він заговорить. От побачиш. - Тату!
- Синку? - Луїсе, хлопець тут!
- Дані? - Відчини!
Що...? Дані... Чому мій син там? Дані!
- Твій син у мене! - Чому Дані там?
- Санті. - Дані!
- Тату, припини кричати. - Що?
- Припини, він же каже! - Чому ти там?
- Дані! Синку! Усе нормально? - Я тут, тату.
Не переживай.
Спокійно, синку. Відійди від нього.
- Дай ключі. - Ні.
- Що? - Твій син у мене, Луїсе. Відчини.
- Ключ. - Він його не скривдить.
- Дай мені ключ. - Він його не скривдить.
- Луїсе! - Дай мені ключ.
Ні!
Мені треба знати, де вона.
Ти замкнула мого сина із цим сучим сином.
- Дай сюди. - Він його не скривдить.
Він має сказати, де моя дочка!
- Ти здуріла? - Відчини або я його проколю!
Відчини!
Я відчиняю!
Якщо скривдиш мого сина, уб'ю, присягаюся.
- Слухай, Луїсе. - Чекай. Не чіпай його.
Бери мене. Його облиш.
- Ні. - Бери мене.
Луїсе, дивись.
Відійдіть. Я виходжу разом із хлопцем.
Він ні до чого, пусти.
Ану всі спокійно.
- Дані, сонце. - Агов!
- Синку. - Не підходь!
- Ходи до мене. - Відійшли!
- Вибач, тату. - Вибач.
Спокійно, синку.
Пробач.
Я вб'ю цього покидька.
- Не роби мені нічого. - Луїсе.
- Не чіпай його. - Не підходь.
- Він дитина! - Не йди за мною!
- Заспокойся. - Дані.
- Заходь.
- Стань там. - Добре. Ми тут.
- Дані, усе гаразд. - Спокійно.
- Усе. - Він нічого не зробив.
- Він дитина. - Будь ласка.
Відпусти його!
Не підходьте!
Залишайтеся всередині!
- Залишайся всередині! - Відпусти його.
Дані, зайчику, пробач.
Спокійно, синку.
- Дані. - Ми стоїмо, лиш пусти його.
- Пусти його. - Луїсе, не виходь.
Не чіпай його.
Вислухай мене, будь ласка.
Мені треба ключів від авто.
Дай мені ключі від авто.
Не давай. Він забере його із собою.
- Сантьяго, будь ласка. - Дайте ключі!
У мене їх немає!
- Чорт! - Я не знаю, де я їх лишив.
Будь ласка.
Відпусти його. Він невинний.
- Пусти його! - Пусти його!
Відпусти його!
- Ні! - Ні!
Не виходьте, бо проколю!
- Добре. - Маро, до дверей!
Дідько!
До дверей, будь ласка! Луїсе!
Ми стоятимемо, але не забирай його!
Заспокойся. Не чіпай його.
- Не чіпай його! - Ключі в машині.
- Що? - Ключі.
Він повезе його у фургоні.
- Мамо! - Ні!
- Ні, Дані! - Тихо!
- Дані! - Стій там!
- Я тобі очі видеру. - Залазь. Вибач.
Будь ласка, Санті, не забирай його. Він його забирає!
- Пристебнись. - Ні!
- Агов! Ні! - Стій!
- Дані! - Мамо!
- Ні! Дані! - Мамо!
Санті!
- Дані! - Виродок!
Дані!
Мамо!
Добре, Дані, виходь із машини.
Біжи до них!
Гаразд? Виходь із машини.
Виходь, Дані!
Дані, виходь!
Виходь!
- Ти паскуда! - Ні!
Припини! Луїсе, припини! Припини!
Санті, ні!
Санті, годі! Луїсе!
Припини!
Припини! Санті, припини!
Облиш його!
Ні!
Усе гаразд. Ти в нормі?
Луїсе!
Вибач, Луїсе, вибач.
Ні, ні...
Годі! Луїсе! Ні! Що ти робиш?
- Ні! - Що ти хотів зробити з моїм сином?
Ні!
- Луїсе! - Де моя племінниця?
Я знаю, де Ліде!
- Я знаю, де Ліде! - Припини.
Він знає, де вона.
- Я скажу вам. - Де вона?
- Де вона? Скажи. - Я скажу лише поліції.
- Що? - Ще чого.
- Ні, скажи. Де вона? - Я скажу лише поліції.
- Скажи! - Я скажу лише поліції.
- Скажи де! - У лісі.
- У лісі? Жива? - Так.
- Вона жива, Елено. - Вона жива.
Жива. Відведи мене до неї.
Гайда, будь ласка!
Уставай. Ходімо!
- Куди? - Сюди.
Прямо?
Сюди?
Візьми Дані.
Якщо ми не повернемося за дві години, виклич поліцію.
- Ми повернемося на його машині, добре? - Добре.
Тримай.
Куди?
- Куди? - Прямо вперед.
То що?
Ми зробили те, що мусили.
Замовкни!
- Я дуже тебе боюся, Луїсе. - Мене?
Ми знайдемо Ліде, гаразд?
- Де вона? - Отут! Ми дуже близько!
- Він веде нас до вогню. - Стій!
- Де моя донька? - Будь ласка, вислухайте мене.
- Що? - Що?
Мені шкода, що вам боляче. Вибачте, але я...
А що, хіба ні?
Вибачте.
- Луїсе! - Він утік!
Стій! Ні!
Я його не бачу!
Куди він подівся?
- Маро! - Луїсе!
Маро!
Луїсе!
Маро!
Допоможіть!
Ліде.
Ліде!
Кричи далі!
Сюди!
Я тут!
Ліде, кричи!
Я тут!
Ліде!
У ямі.
Я тут!
Ліде.
Я тут.
Ліде!
Поглянь на мене.
- Я Санті. Дивись. - Я застрягла. Не можу рухатися.
- Ану. - Допоможи!
Подай руку.
Гайда! Дай руку!
Отак. Тягнися. Хапай мене за руку!
- Тягни сильно! - Дай мені руку.
Я не можу дістатися. Відсунь.
- Земля. - Я не можу!
Гайда! Я дістануся!
- Не можу! - Можеш!
Я не дістаю!
Ану!
- Чекай. Я візьму палицю. - Ні!
- Я зараз прийду. - Будь ласка, повернися!
- Ліде, хапай палицю. - Я не можу.
Бери!
Є. Ти зможеш. Тягни сильно.
Добре. Ну ж бо.
Я тебе схопив.
Є.
Ліде.
Ліде?
Ти мене чуєш?
- Агов! - Ні!
- Маро, ні!
- Мамо? - Котику мій.
З тобою все добре?
- Мамо. - З тобою все добре?
- Мамо! - Що?
Що?
- Я не знала, де ти. - Мамо!
Вибач.
У мене дуже болить нога!
Уже все, зайчику.
Усе гаразд, котику.
Тримай. Прикрий лице. Зможеш?
Гаразд? Добре? Ось так.
Гайда. Ходімо.
Ми майже прийшли.
А Санті?
Він тебе образив? Скривдив тебе?
Я впала.
Я впала
в яму.
Там було багато землі. Я не могла вибратися.
Що?
Мене переслідував ведмідь.
- І я впала. - Що?
Я не могла знайти будинок.
Ліде.
Він...
Він штовхнув тебе в ту яму, так?
- Га? - Ні.
Сантьяго, так, штовхнув тебе.
- Він мене врятував. - Він тебе штовхнув.
Він мене врятував.
Що...
- Він тебе не штовхнув? - Ні.
- Ти сама впала? - Так.
Ліде, дуже важливо, аби ти сказала мені, чи Санті зробив тобі боляче.
- Він зробив тобі боляче? - Ні.
Гаразд.
- Маро! - Луїсе.
- Ліде!
Ліде!
- Вона в нормі? - Так, у нормі.
- Зайчику, усе гаразд? - Так.
З тобою все гаразд, котику? Де вона була?
- Вона впала. - Де?
У яму, але з нею все добре.
- У яму? - Так.
Вона поранена? Вона поранена.
Думала, що за нею йде ведмідь, і впала.
Це Санті?
Ні, вона просто впала. Їй треба в лікарню, але вона в нормі.
- Мені холодно. - Ходімо звідси.
- Так. - Їй потрібен лікар.
- Ходімо звідси. - Усе нормально.
- Ходімо протипожежною смугою додому. - Гайда.
Ми вже тут.
- А ключі від машини? - Вони в мене.
- Перевір, чи відкрито. - Так.
Зайчику, уже все.
Отак.
- Принеси води. - Добре.
- І ковдри. - Іду.
Котику.
Уже все. Нога болить?
- Зараз не дуже. - Ні?
Чи голова болить? Десь болить?
- Ні? - Мені холодно.
Дядько зараз принесе ковдри.
Я люблю тебе.
- Я люблю тебе. - І я тебе.
Я люблю тебе.
Зайчику...
Дядько негайно відвезе тебе в лікарню
до лікаря.
І все буде добре.
Він подбає про тебе.
- Маро? - Я хочу пити.
Так, зайчику.
Тримай.
Стривай. Помалу, зайчику.
Помалу.
Отак. А де мама?
Га? Де мама?
Вона пішла.
- Куди? - Прямо туди.
У ліс?
- Так. - Так?
Маро!
Ліде. Ліде, агов.
Ліде, не засинай, зайчику.
Поглянь на мене, Ліде.
Лягай собі.
Ліде, прокинься.
ШВИДКА ДОПОМОГА
Де Мара?
Ви родичі?
Ні, я знайшов його на дорозі.
Ти мене чуєш? Розумієш, що я кажу?
Чому ти був у дорозі?
- Що сталося? - Вона загубилася в лісі.
Надихалася диму.
- Ти мене чуєш? - Вона впала в яму.
- Довго нічого не пила. - Чуєш мене? Глянь на мене.
- Вона реагує. - Вона вдарилася головою.
Потрібен рентген її руки.
- Коли ви її знайшли? - Десь годину тому.
- Скільки їй років? - Вісім.
- Що тут? - Отруєння чадним газом.
Покличу лікаря Баутіста.
Поміряйте серцебиття, пульс і тиск.
Вам не можна заходити. Ми вас повідомимо.
Ти мене чуєш?
Як тебе звати?
- Сантьяго. - Сантьяго, чому ти був на дорозі?
Що сталося? Готуйте четвертий травмбокс.
Нормальна реакція зіниць.
- Відчуваєш сильний біль? - Скрізь.
- Скрізь? - Так.
- Поставимо крапельницю, гаразд? - Ага.
- У мене запаморочення. - Лягай собі.
Кисень, будь ласка.
- Вага? - Дев'ятнадцять кілограмів.
- Як її звати? - Ліде.
Ліде, можеш розплющити очі?
- Вдихнула забагато диму. - Пульсоксиметрія 95.
Засуньте штори. І зачиніть двері, будь ласка.
Кохана, ми знайшли Ліде. Ми в лікарні й...
Я скину тобі адресу.
Я хочу, щоб ти приїхала.
- Добрий вечір. - Добрий вечір. Як ви?
- Це ви дзвонили? - Так, це ми.
- Куди нам іти? - У зону спостереження.
За мною, будь ласка.
Сантьяго.
Подзвоніть у рентген — підготуйте КТ.
Перепрошую.
- Заходьте. - Можете залишити нас на хвильку?
- Прошу. - Дякую.
Не знаю... Вибач.
Пробач.
Вибач.
Як ви почуваєтеся, Сантьяго?
Що б не сталося, тепер ви в безпеці.
Можете розповісти, звідки у вас ці порізи на обличчі?
Я не...
Вибач, я не...
Вибач. Я не хотіла. Вибач.
Вибач.
Це ведмідь.
Ведмідь?
Так.
Так, на мене в лісі
напала ведмедиця.
Мабуть, вона захищала
своїх дитинчат або...
Або вона так думала.
Їй неможливо було пояснити.
- Пане Серрано. - Як моя племінниця?
Не хвилюйтеся. Ходімо зі мною.
- Прошу. - Вона в нормі?
Вона під седацією, але стабільна.
То, гадаю, ви не будете висувати звинувачень.
Ні.
Уявляєте собі ведмедицю в тюрмі?
Ліде, зайчику, як ти?
У неї має зажити нога, вона вдарилася головою, але вона в нормі.
Як ти?
Нормально.
Вибач, що наговорив тобі поганого.
Усе нормально. І ти мені вибач.
Вам не можна тут бути, сеньйоро.
Це небезпечно. Ходімо.
Ви мене чуєте?
- Де моя донька? - Ви мати зниклої дівчинки?
Нас повідомили, що вона в лікарні.
Мій дім. Можете постаратися, щоб він не згорів?
Не хвилюйтеся. Пожежа під контролем.
Ну ж бо. Гайда!
Я приніс квітку для Ліде.
Це вогняна квітка.
Росте лише після пожежі, серед попелу.
Подумав, що вона хотіла б її мати.
Гаразд...
Сантьяго!
Так?
Їй точно сподобається.
Дякую.
ПРОТИ ПОЛУМ'Я
Переклад субтитрів: Павло Дум'як