Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Dypt inne i Amazonas
er det et sted der delfiner flyr gjennom trær.
Jeg er forbløffet over hvordan det er mulig at de dyrene,
disse utrolige skapningene, er her i jungelen.
Et sted der bjørner bor i skyene.
Brillebjørnen er som en ingeniør i tåkeskogen.
Et sted der skilpadder har skytsengler.
Det er et sted som har fanget meg på en slik måte
at det aldri vil gi slipp på meg.
Og trærne suger opp 20milliarder tonn vann hver dag
for å skape elver på himmelen.
Det vannet er det som forbinder alt sammen.
Vi snakker om verdens største elv. Det er ikke bare vann i elver.
Det er vann i isbreene, i atmosfæren, i skyene.
Men Amazonas endrer seg i sanntid, og det er så mye vi ikke vet.
Det er mange trusler her i Amazonas,
men likevel er det noen som prøver å utgjøre en forskjell.
I en toårig ekspedisjon uten sidestykke
samler National Geographic en lidenskapelig gruppe forskere
for å følge vannet mens de utforsker økosystemene på innsiden.
Fra toppen av Andesfjellene
over 6437 kilometer, til Atlanterhavet og videre.
Vitenskapen lar oss se inn i fremtiden.
For å sikre at den fortsatt står der for neste generasjon.
Det som betyr noe, er hva vi gjør.
Når du tenker på Amazonas
tenker du kanskje ikke på disse 6000 meter høye toppene,
men det er her alt begynner.
Vi er faktisk i Amazonasbekkenet.
Vi er helt på kanten, på østsiden av Andesfjellene.
Dette er et viktig vanntårn.
Snøen og isen du ser her
vil til slutt komme seg ned i Amazonas.
Men isbreene her forsvinner, og vi vet ikke hvor fort.
Det er det National Geographics utforsker Baker Perry vil finne ut.
Jeg leder ekspedisjonen for å installere en værstasjon
nær toppen av Ausangate.
Etter å ha bodd i Andesfjellene da han var yngre,
er dette en slags hjemkomst for Baker.
Bare i livet mitt har jeg sett enorme endringer i Amazonas
med pågående avskoging.
Vi prøver å forstå hvordan isbreer reagerer.
Vi har begrenset forståelse av været eller klimaet
på toppen av disse Andesfjellene.
Så Baker, Tom og teamet med lokale guider og eksperter
drar ut for å takle en av de høyeste toppene i Amazonasbekkenet.
Disse enorme isbreene lagrer vann til samfunn nedstrøms.
Ettersom klimaet blir varmere, er den pålitelige ferskvannskilden i fare.
Det vannet er intrikat knyttet til det som sirkulerer gjennom hele Amazonas.
Vannmolekylene som faller som snø på Andesfjellene
kommer fra fordampning fra disse mektige trærne i Amazonas.
Den flyter opp gjennom trærne og slipper ut i atmosfæren.
Så kondenseres den og danner en sky.
Og den skyen vil bli flyttet til Andesfjellene av vinden,
der den til slutt vil falle som snø.
Når én del endres, reagerer hele systemet.
Hvis du hogger ned trær i regnskogen
synker mengden snø som faller her.
En værstasjon vil gi innsikt
i hvor mye isbreene krymper.
Men først må de komme seg dit.
Ausangate er ikke et enkelt fjell.
Det er en stor innsats å få værutstyr opp så høyt.
Derfor er det ikke gjort før.
Takk.
De fysiske utfordringene på disse ekspedisjonene er virkelige.
Det vanskeligste med klatring er oksygenmangelen.
Klokken er halv seks om morgenen,
og jeg gleder meg til soloppgang om tre og en halv time.
Vi har en liten seksjon som skal opp her.
Og så en annen fast line som går opp der.
Hvis de lykkes, vil dataene fra toppen av Ausangate
bli uvurderlige for millioner av mennesker som er avhengige av det.
De siste ti årene har vannet gått ned hvert år.
Hvert år er det mindre vann.
For Quechuabiologen Ruthmery Pillco Huarcaya
er dette tapet personlig.
Hun vokste opp i Andesfjellene,
der isbreen alltid har beskyttet folket.
Isbreen er en viktig del av kulturen vår.
Som barn fortalte bestemoren hennes historier om en mytisk bjørn.
Denne karakteren, Ukuku, er halvguden som er mellom bjørn og menneske.
De drar til Ausangate for å frakte isblokker til lokalsamfunnene
som et tegn på at de får mer vann.
Historien om ukuku har blitt spilt iårhundrer på Qoyllur Rit'lfestivalen.
Bestemor pleide å si at isen var i nærheten.
Men nå, med klimaendringene, er snøen langt unna.
De kan ikke ta med isbiten lenger.
Ukuku er mer enn en myte.
Ukuku betyr brillebjørn på quechua.
For Ruth er den virkelige varianten like mystisk.
Vi prøver å forstå brillebjørnens hemmelige liv.
En skapning vi vet lite om,
bortsett fra at den er viktig for skogene i skyene under Ausangate.
WAYQECHA, TÅKESKOGENS BIOLOGISKE STASJON
Isbreer er kanskje Amazonasbekkenets vanntårn,
men tåkeskogene i Andes er regnmaskinen.
De fungerer som en svamp, suger til seg fuktighet og slipper den ut.
Jeg har alltid likt å klatre i trær.
Det er et annet perspektiv å være i toppene.
Det er en helt annen verden.
Både skogen og bjørnene er truet, og de trenger hverandre for å trives.
Som glupske planteetere sprer bjørner frø hvor enn de går.
De er veldig flinke til å klatre i trær.
De tilbringer mesteparten av tiden på trærne.
Kamerafeller vil spore bevegelsene deres
for å hjelpe Ruth med å forstå deres effekt på skogen.
Alt i orden. La oss se hva kamerafellen fanger.
Brillebjørnene er vanskelige å studere, spesielt i slikt terreng.
For å få denne informasjonen må vi også gå mye.
Det er på tide å sjekke kameraene, alle 75 av dem.
Vi lar kamerafellene stå her hele året
men vi overvåker dem annenhver måned.
Å, ingen bjørner.
Mens bjørnene unngår rampelyset, er ikke andre så sky.
- Er det en ensom, liten rev? - Ja.
- Hva ser du? - En puma.
Jøss, en stor en.
For å følge sporet deres tar Ruth med sin beste sporer.
Ukuku!
Ja, ja, ja.
Når bjørnene beveger seg, hjelper de med å spre mange av disse tresortene.
De spiser frøet og bæsjer.
Så denne bæsjen har frøet og næringsstoffene til å vokse.
Dette er vaccinium. Det er et vilt blåbær.
Og dette er en av bjørnens favorittfrukter.
Avføringen vi fant inneholdt slike frukter.
Vi har en kamerafelle ti meter herfra.
La oss håpe kameraet virket.
Bjørn.
Bjørn, bjørn.
En liten en.
Når vi ser en sånn bjørn, blir alle veldig glade.
Kameraene avslører bjørneatferd,
men for å forstå hvordan de beveger seg, må de komme nærmere.
Norma.
Første gang vi fanger vår første bjørn, kan jeg ikke beskrive følelsen.
Jeg vet ikke, som broren min, storebroren min.
Jeg føler meg som en del av familien. Det er et utrolig vesen.
GPS-krager sporer alt de gjør.
Og for første gang
drar et National Geographickamera på vandring med bjørnen Sunchu.
Vi kan se hvordan bjørnen beveger seg.
Vi følger reisen, og vi lærer mye.
Det viser seg at Sunchu, og de andre over 40 bjørnene hun har identifisert,
dekker et større og større område enn forventet.
Du ser noen klynger.
Det betyr at de tilbringer mye tid i denne delen av skogen.
Funnene hennes er utrolige.
Når klimaet varmes opp og bjørnene går høyere, tar de med seg frø
og hjelper skoger å vokse ut i kjøligere høyder.
Nå tenker vi på hvordan bjørnene vil hjelpe mange av disse treartene
for å tilpasse seg det nye miljøet.
De kan være nøkkelen til å sikre at tåkeskogen overlever.
Så det kan holde vannet i bevegelse nedover Andesfjellene
og inn i utspringet,
hvor det begynner å forvandles til noe gjenkjennelig.
Det er ikke bare én elv.
Tusenvis av små elver renner ut i den store Amazonas.
Det utgjør 20 prosent av ferskvannet på hele planeten.
Amazonas er planetens hjerte.
Og alle disse elvene er årene i dette hjertet.
Én magisk skapning anser hele elvesystemet som sitt hjem.
Delfiner kjenner ikke igjen grenser. De beveger seg fritt på elvene.
Det gjør Fernando Trujillo også,
som flyttet til colombianske Amazonas for å vie livet sitt til dem.
Da jeg kom hit, var det vanskelig å finne delfinene,
for jeg hadde ikke et trent øye.
Og dette var fullt av liv, men jeg kunne ikke se livet.
Så det tok tid før jeg begynte å forstå litt av elven.
Etter 35 år er Fernandos visjon klar.
Beskytte dyret og holde systemet i likevekt.
Delfiner er jaguarer i vannet. De er topprovdyrene.
De kan bevege seg i hovedelver, innsjøer, oversvømte skoger, overalt.
Den likevekten er under konstant angrep,
og bestanden av rosa delfiner synker i rekordtall.
Avskogingen er der, det er brannskader og forurensning.
Og det er tørke.
Over 100 delfiner ble funnet døde i en innsjø i Amazonas på sju dager.
Hovedmistanken er atdødsfallene er knyttet til tørke
og høy vanntemperatur.
Amazonas opplevde sin verste tørke i 2023.
Lavt vannivå fanger mer varme fra solen, stigende temperaturer.
For første gang har vi et slags fenomen
der mange delfiner døde veldig fort.
Vi mistet 70 delfiner på bare én dag. Millioner av fisk har dødd.
Fernando jobber med lokale team for å bevare delfinene så godt de kan.
Ved å merke dem, håper de å identifisere
mat og ammeområder og utvide beskyttelsen.
Og hvem er bedre enn dem til å vise oss det?
Gå, gå, gå. Kom igjen.
For å fange delfiner må man være raskere enn for å fiske.
For når man sprer garnet, faller fisken i det av seg selv.
Men delfinen må være omringet for å kunne fange den.
Nå har vi fanget tre delfiner. De er inni det store garnet.
Når jeg er nær en delfin, føler jeg at hjertet mitt er fylt.
Som om jeg har et formål i livet.
Veterinæren María Jimena Valderrama
sjekker delfinens helse.
La oss være stille. Dette er en drektig hunn.
Stille, alle sammen.
Det er på en måte invaderende. Vi tar et akvatisk dyr opp av vannet.
Der tar vi pulsen og åndedrettet.
Hvis jeg ser at dyret er for stresset,
er det alltid best å slippe dyret fri.
For det viktigste for oss er at det har det bra.
Dette er en hunn, en stor en, 2,2 meter. Den er allerede drektig.
En delfin kan få en kalv hvert fjerde eller femte år,
og drektigheten er 13 måneder, så i løpet av livet
kan de få fire eller fem kalver.
Så det er veldig viktig for dette dyret å prøve å bevare.
Alle dyr teller.
Jeg har ansvaret for å ta både blod og vevsprøver.
Vi merker den raskt.
Med bedøvelse sørger vi for at ikke dyret føler smerte
under installasjonen av senderen.
Merkingen ble et kraftig verktøy
for å forstå hvilke områder som er viktige,
for å bevare delfinene.
Fernando oppdager at hanner har store områder.
Hannene leter etter andre grupper av hunner.
Men hunnene blir i områder derde alltid har tilgang til mat.
Dette setter dem i direkte konflikt med mennesker.
Noen ganger sier fiskerne at delfinene stjeler fisken vår.
De går til garnene våre og tar fisken fra garnene våre.
Delfinene har lært å assosiere fiskeaktiviteter med et gratis måltid.
Marinbiolog og fotograf Thomas Peschak blir med på ekspedisjonen
nær Negroelven for å se på denne atferden fra delfinenes perspektiv.
Den direkte konflikten kan ende med en delfins død
eller den kan skade garnet til fiskere.
Men det finnes en mulig løsning.
Pingerne er akustiske avledere.
De lager lyd på garnet for å unngå at delfinene nærmer seg garnet.
Pingviner har jobbet i havet, men aldri blitt testet i Amazonas.
Så vi tester her for første gang med Mariana.
Vi jobber med lokalsamfunnet i Acajatubainnsjøen,
og vi har to fiskere som støtter oss under pilotprøvene.
De gir oss kunnskap om hvordan delfiner motiveres
til å fange fisken i garnet.
De oppfatter lyden og trekker seg unna.
Rett etter det prøver de igjen.
De fortsetter og får fisken.
Pingerne fungerte nok ikke, for delfinene er vant til mennesker.
Så testingen fortsetter.
Jeg er håpefull, for hvis det funker
er det til gjensidig nytte for vern og mennesker.
Å vite hvordan de gjør, stjeler en fisk
kan hjelpe med å avskrekke delfinene
fra å stjele fisk.
Som fotograf for National Geographic
er Thomas' ultimate mål å skape viljen
til å beskytte Amazonas og alle skapningene der.
Vi trenger vakre bilder under vann for å knytte folk til delfinene.
Å dykke med delfinene er magisk.
Noen individer er utrolig sky.
Det er individer som er modige.
Og noen er nysgjerrige.
PRESENTERT AV NATIONAL GEOGRAPHIC OG ROLEX
Hvert år i regntiden
skjer det et utrolig fenomen i Amazonas.
Elvene flommer inn i skogene rundt
opptil 19 km forbi elvebreddene og nesten 15 meter dypt.
Alt har utviklet seg til å følge den pulsen. Det er som et hjerteslag.
Skogen, dyrene...
De som bor her lever alle etter pulsen av flom og tørke.
Inkludert delfinene.
Fleksible luffer og virvler gir dem tilsynelatende magiske krefter.
De kan bokstavelig talt fly mellom trærne. Det er utrolig.
De er avhengige av disse trærne for å mate fiskene sine.
Når skogen oversvømmes, har fisk tilgang til frukt og frø på grenene.
Det er en forbindelse mellom systemer som er viktig
for å opprettholde mangfold og at ting fungerer som de skal.
Men hvor mye lenger?
Når trusler som avskoging og varmere temperaturer
forstyrrer Amazonas' evne til å skape eget regn
reagerer hele systemet, inkludert flompulsen.
Hvis du endrer tilgjengeligheten av vann, bare litt,
er ikke økosystemet vant til det. Og det vil oppføre seg annerledes.
Hvordan trærne reagerer er et mysterium
Thiago Silva og teamet drar til Brasils oversvømte skoger for å løse.
Vi er her for å forstå hvordan trær takler måneder med flom
og hvordan klimaendringer kan påvirke fremtiden til disse skogene.
Vi vet ikke om trærnes fysiologiske egenskaper.
Så vi vet ikke hvordan de vil takle det.
De jobber midt på natten og samler prøver mens plantene hviler.
Tanken er å få de helt utsatte grenene,
slik at solen lyser opp alle disse grenene om dagen
og så må han klatre veldig høyt og få disse store grenene som vi kan prøve.
Så det er litt av et eventyr.
Julia undersøker trekk, som fartøystørrelse
og forteller hvordan hvert tre vil reagere på våte eller tørre forhold.
Thiago bruker ny teknologi til å kartlegge det store bildet.
Det som er stilig, er hvordan planter driver
denne mekanismen til å opprettholde miljøet, økosystemet.
Dyrene er stort sett bare skuespillere, ikke sant?
Men plantene setter virkelig scenen.
Nå, for første gang, bringer Thiago den scenen til resten av verden.
Han bruker LIDAR til å lage et 3D, 360-graders bilde.
Jeg liker planter utstyrt med teknologi.
Dette er en jordisk laserskanner.
Den sender en laserstråle i en kjegle
rundt det roterende hodet.
Tanken er å fly over med dronen
og få 3D-modellen fra toppen av trærne.
En ting vi forventer å kunne gjøre er å ha et virtuelt miljø,
der alle kan gå inn i skogen og se hvordan vannivået kan stige.
Og du kan nesten fysisk oppleve
hva det betyr å ha ti meter vann som oversvømmer en skog.
THIAGOS LIDARDATA FRA LAND
Thiago og Julias funn vil gi et glimt inn i fremtiden
og forutse hvilke trær som ikke overlever
og hva det betyr for dem som er avhengige av dem.
Jeg vil forstå nok av systemet
til å kunne forberede oss så godt vi kan.
Og sørge for at vi ikke mister
alt skogene har å tilby.
Ikke bare dyrene er avhengige av disse skogene,
men 40 millioner mennesker i Amazonas.
Mesteparten av befolkningen bor rett ved elven.
De er avhengige av elvene for transport.
De er avhengige av denne skogen for fisken.
De er avhengige av den for selve tømmeret.
Så alle er avhengige av Amazonas for å leve.
Og de som bor midt i den, er nøkkelen til å beskytte den.
Elven er levebrødet vårt,
men uten elven ville en stor del
av menneskeheten ikke eksistert.
Kampen for å redde elveøkonomien driver et annet team med oppdagere
dypt inn i Juruá, en bielv av Amazonas,
for å jobbe sammen med lokalsamfunnene.
Vi ser på dette forholdet som komplementært, i det systemet
for folk bor ikke bare i skogen, de er en del av den.
Det ultimate målet med prosjektet vårt
er å prøve å forstå hvordan vi kan tilpasse
beskyttelsen av biologisk mangfold med folks velvære.
Teamet samarbeider med folk her for å beskytte skilpadden.
Og øke antallet arapaima,
kjent lokalt som pirarucu.
Begge er viktige forlokal matsikkerhet,
men har også høy kommersiell verdi.
Ukontrollerbar utnyttelse av ressursen endte med å redusere bestanden.
For meg er pirarucu en Amazonassuperstjerne.
Den er større enn meg. Den veier mer enn meg.
Det er verdens største ferskvannsfisk.
Men på slutten av 90-tallet ble den nesten utryddet.
Så forskere og lokale fiskere slo seg sammen
for å skape en bærekraftig fiskeplan basert på et kvotesystem.
Beskyttelsen av vannmiljøer, der du beskytter pirarucuen,
er som å ha en bankkonto.
João og teamet har hjulpet til med å implementere den planen
her i Juruá i 15 år.
Uten dem hadde vi kanskje ikke vært der vi er nå.
Det er en utrolig suksesshistorie.
Pirarucubestanden harøkt med 600 prosent.
Vi kaller vanligvis pirarucu for forandringens fisk,
fordi den har ført til sosiale og økonomiske endringer her.
Nå tar de suksessen ett skritt lenger.
Å bruke GPS-merket på pirarucu
er en utfordrende oppgave, for det har aldri blitt gjort før.
Det var bare mulig fordi vi jobbet sammen med lokale fiskere.
De har en historisk kunnskap om samspillet med denne arten.
De er grunnleggende i prosessen for å forstå
det beste stedet å plassere enheten.
Data som sporer rekkevidden deres kan føre til ekstra beskyttelse
og til slutt, mer fisk.
Hvis vi øker vårt autoriserte kvotetall
får vi større inntekt i lommene til hver pirarucufører.
Lenger ned i Juruáelven
slår João og Andressa seg sammen med andre lokale
i kampen for å beskytte en av Amazonas' ikoniske arter.
Vi overvåker stranden om natten med lommelykt og pistol.
Jeg jobber seks timer, og sønnen min også.
Hvis ikke vi er der og overvåker, vil det komme krypskyttere.
Hvert år kommer hunnskilpaddene til elvebreddene for å hekke.
De er i en transelignende tilstand mens de legger egg, som gjør alle,
inkludert mor, sårbare.
Selv om de er vernet
er elveskilpadder og eggene deres en delikatesse som er etterspurt.
For en stor skilpadde i Carauari vil de ha 400500 reais.
Så de vil se meg her i Tabuleiro gjøre Manarià i tre, fire, fem dager.
Krypskytterne er nådeløse
og ødelegger 99 prosent av redene på ubevoktede strender.
Nesten alle skilpaddene som legger egg
på en ubeskyttet strand, får redene sine plyndret av mennesker.
I nesten 30 år har Bomba og familien
bodd tvers overfor skilpaddestranden, Tabuleiro, som de beskytter.
Vi vet at om vi ikke hadde hatt denne typen overvåkning,
ville ikke tenåringene som vokser opp nå sett noe av dette.
Bomba var en av de første strandvertene,
og i dag er han en sterk representant
for alle strandbeskytterne.
Det som motiverer meg til å fortsette er å se pappa ta vare på dem årlig.
Han inspirerer meg.
Han og João Pedro jobber om natten.
Når klokken er seks om morgenen, noen ganger sju
ser jeg hva som har kommet ut.
Chica finner ut atdetharde arbeidet lønner seg.
På vernede strender synker tyvjaktraten til bare to prosent.
Det er den største gleden jeg har. Antallet har økt mye.
Hei. Står til?
Men i motsetning til fiskerne, tjener ikke strandbeskyttere penger.
For å holde programmet i gang, trenger de hjelp.
Et problem med vern av strendene
er at vi ikke har klart å få god lønn til strandbeskytterne.
Betalingen er en månedlig matkurv,
og bare i månedene de jobber, fra redebygging til klekking.
Dette er noe som, hvis vi tenker på det,
ikke engang er nok til å kjøpe sko, for ikke å snakke om å ha et hjem.
Så de er helt avhengige av pengeinnsamling.
Et av målene våre er å samle ressurser,
så strandsikkerhetsprogrammet kan utvides på ubestemt tid.
Jeg vet at om vi forlater dette stedet, vil krypskyttere ødelegge alt.
Så vi kjemper for det.
Kampen for en sunn Amazonas påvirker oss alle.
Bare skogene her lagrer så mye karbon
at de beskytter hele planeten.
Hver skog, hvert tre har en rolle i det,
fordi de fjerner CO2 fra atmosfæren.
Angelo Bernardino vil vite hvor mye.
Han drar til elvemunningen
der vannet fra isbreene renner ut i Atlanterhavet
i en hastighet på 84 olympiske svømmebasseng i sekundet.
Så dette blir fantastisk.
Her lever en kystskog ulik noe de har sett før.
Dette er en mangroveskog,
så det blir fint å se hva som skjer der inne. Kom igjen.
Angelo studerer mangrovene i Amazonas for første gang.
Mangrovene i Brasil er et ikonisk sted.
De er viktige for å beskytte kysten og som et livgivende system.
De fleste mangrover vokser i saltvann eller brakkvann. Ikke disse.
Vi er her ved havet, og vi måler saltinnholdet,
og saltinnholdet er null, det er ferskvann.
Det tvinger mangrovene til å tilpasse seg.
Dette kan være en unik skog ved kysten av Amazonas,
vi har aldri sett dette før.
Der er den.
De tar prøver for å finne ut hvor mye karbon som lagres her.
Hva tror du?
Jeg vil tro det er rundt 400 år med sedimenter her.
Bra.
Det som er viktig, er å vri hele tiden,
så forhåpentlig får dere jordprøven.
Se på det. Nydelig. Vi har den. Vi har vår to meter lange kjerne.
Men det utrolige er hvor mye karbon
vi kan se selv på to meters dybde.
Du kan se gamle blader, som er tusenvis av år gamle,
som har blitt bevart i jorden.
Amazonasregnskoger avsondrer 120 milliarder tonn karbon.
Det viser seg at mangrovene inneholder enda mer.
Mangrovene her har tre til fire ganger mer karbon
enn samme område i Amazonas' høylandsskoger.
Vi kan bruke mangrovenes naturlige funksjon i Amazonas' munning
til å redusere klimaendringene.
De opprettholder liv bare ved å være der, ved å bli bevart.
Amazonas' globale påvirkning stopper ikke her.
Og det gjør ikke Amazonas heller.
Søylen av ferskvann og sedimenter som renner ut i havet
når helt til De karibiske øyer.
Man kan oppdage ferskvann i Amazonas helt til Puerto Rico.
Alt det ferskvannet har en tilførsel av næringsstoffer
hvis påvirkning på det marine økosystemet ikke er fullt ut forstått.
Vi er nå i Tobago, øst i Det karibiske hav.
Tom og Angelo slår seg sammen for å se det.
Er dere klare?
Mye av det marine livet vi ser her
kan være direkte avhengig av maten som leveres av Amazonas.
Og det betyr et helt annet marint økosystem.
Her har du rev som er dominert av svamper.
Selv som blå svamper. Jeg har aldri sett blå svamper før.
Sukkerbrødet er faktisk unikt ansvarlig for å ta rikdommene
Amazonaselven skjenker Karibia og forvandler det til forbindelser,
som alle de andre artene i næringskjeden også har tilgang til.
Vi har bare så vidt begynt å forstå
de ytterste delene av Amazonas.
Når det gjelder Amazonas, er én ting klart.
Alt henger sammen, fra svamper i Karibia,
helt tilbake til sin iskalde opprinnelse i Andesfjellene.
Det går bra.
Ok, vi har startet den. Batteriet lader. Fantastisk jobb.
Denne værstasjonen er den høyeste i Peru
og den høyeste i de tropiske Andesfjellene.
Og vil til slutt forbedre klimaprognosene i fremtiden.
Vi er i en posisjon der vi vet at avgjørelsene vi tar
det neste tiåret vil avgjøre hvordan jordens overflate ser ut
i tusenvis av år fremover.
Det vi gjør de neste årene, betyr noe.
Så alle kan fortsette å nyte dette vakre,
fantastiske stedet som er hjemmet vårt.
Ruths kameraer avslørte brillebjørner som aldri er dokumentert før.
Angelo og Thiagos arbeid kartlegger flere av Amazonas' våtmarker,
inkludert å utvide mangrovene med 20 prosent.
Fernando har meglet banebrytende internasjonale avtaler
for beskyttelse av delfiner.
Én, to, tre. Elvedelfiner!
Joao og Andressas team har støttet vern av 200 innsjøer,
23 strender og trent 77 strandbeskyttere.
Bomba og familien har reddet over en million skilpadder.
Svarene på hvordan man bevarer Amazonas,
hvordan man best bruker naturressurser, er her
med disse menneskene, på disse stedene.
Vi skal ikke ta det med hit, vi skal bygge det her.
Denne dokumentaren viser arbeidet de gjør.
Det handler ikke bare om vitenskap. Det handler også om løsninger.
Også om å jobbe med lokalsamfunn og også om håp.