Ало?
Едва те чувам.
Какво?
Къде?
Цяло денонощие ли съм спал?
В текста се споменава напаст, която Джери свърза с 1702 година.
Така направихме извода, че дневникът е на Сара Уесткот Уорън.
Ето.
Благодаря.
Заподозряхме, че прокълнатият предмет може да е погребан с Ричард Уорън.
И Уик предложи да го изкопаем.
Така и направихме.
Какво сте направили?
Изкопахме ковчега на Ричард.
- Извадили сте трупа на основателя? - Да, ей там е.
- Абе вие луди ли сте? - Просто я изслушай.
- Значи той е вътре? - Горе е.
Преместихме го.
И защо сте го преместили?
Защото още е жив.
Какво?
Но успяхме да осъществим комуникация посредством бележки.
- Моля? - Ричард Уорън е в стаята горе.
- Чака те. - Ама какво…
Защо ме чака?
Иска да говори с лорд-протектора, значи с теб.
Виждаш ли това?
Иди при него
и го накарай да ти каже
как се отваря това чудо.
Не!
Не се опитвай да го отвориш.
Дай го на него, ето.
Оставям ви насаме.
ПРИВЕТ, АЗ СЪМ ПАТРИША.
СЪРДИТЕ ЛИ МИ СЕ ЗА НЕЩО?
АЗ СЪМ КМЕТЪТ ТОМ ЛОФТИС ВОДАЧ
КАК ВИ Е ИМЕТО?
Пропуснах нещо.
Значи говорите?
Да.
Как така още сте жив?
Дявол ме подлъга и бях предаден от моите подопечни.
Но зла сила подхранва плътта ми.
Какво имате предвид, амулета ли?
Това ли е?
Можете ли да го отворите?
Развържи ме.
Да, добре, мога да поразхлабя въжето.
Направо ще го махна.
Какво е това?
Мислех, че е моето спасение.
Нямаше нищичко, с което да заситим глада си.
Някои ядяха труповете, други се тъпчеха с пръст.
Вече обмислях как да сложа край на живота си, когато я видях.
Забравих си чантата.
Какво…
Какво сте видели?
Хапка храна.
Гъба.
Благодарих на Бога.
Но ме сполетя друго.
Какво беше то?
Демон?
Самият остров?
Но бях гладен до смърт. Той също.
Предложи ми договор за спасението на селището
и аз се подписах под него.
С кръв, изпражнения и сперма - моите собствени.
Какво му предложихте в замяна?
Ако бях отказал,
вас нямаше да ви има.
Май щеше да е по-добре.
Лесно е да съдиш, когато островът процъфтява.
Процъфтява?
Синът ми е закотвен на прокълната скала.
Мисля, че той се свърза с мен.
- Ти последва ли го? - Не.
Какво искаше?
Знае, че в страха си хората са готови на отчаяни действия.
Какво ще рече това?
Искам да видя нещата на децата ми.
Докато лежах в ковчега,
непрестанно мислех как са умрели.
Сара.
Колко тъжно.
Докато има някой от моята кръв, договорът ви обвързва, но аз съм последен.
Какво искаш да кажеш?
Изкарайте ме в морето,
отвъд мястото, което буди страх у моряците.
Откъсна ли се от хватката му
и от черната магия,
сигурно ще се състаря и ще умра.
Прекъсне ли кръвната ми линия,
смъртта ми ще освободи острова от проклятието.
- Първо, не знаем дали това ще го убие. - Начинът да разберем е един.
Второ, островът няма да го пусне току-така.
Достатъчно е опасно да плаваш по тъмно, камо ли с нефелни хора.
И нямам предвид него. Всичко може да стане в морето.
Представа си нямаш, но аз знам колко е опасно.
Снощи…
усетих присъствие.
Сериозно. Не знам какво е и какво иска.
Но трябва да го спрем.
Поне да опитаме.
На лодката ми държа той да е в ковчега.
Уик ще ни изкара в морето.
Но на пристанището ще има хора.
Та трябва да ви попитам, склонен ли сте да се върнете в ковчега?
Само докато се натоварим на лодката.
- Само докато се качим. - Да.
Добре.
Том.
По дяволите! Защо се е домъкнал?
Може да са ме чули как пищя. Ще го забаламосам.
- Какво? Чакай. - Том.
Ще се оправя.
Патриша е велика!
Загубих си ключовете, но ги намерих.
- Приятна вечер. - И на теб.
Прибирай се.
Патриша! Идвай тук. Слез от джипа ми.
Какво правиш?
Патриша! Слизай веднага…
- Това направо… - О, боже.
Какво те прихваща, Патриша? Чуй какво ти говоря!
Спри! Стига!
Идвай тук!
Хайде.
Много рибари научават по трудния начин, че островът те държи в хватката си.
Имаме си нещо като Бермудски триъгълник.
Затова ще спрем две минути преди да стигнем тази линия.
Това е мъртвата зона. Преминем ли я, лампата ще светне.
Отвъд тази шамандура хора като мен са обречени.
Така че ще спра две минути преди да стигнем мястото.
Там ще го качиш на надуваемата лодка и ще го откараш сам.
Две минути не е ли опасно близо за теб?
Иначе няма да ти стигнат силите да гребеш.
Да го отведем отвъд шамандурата, да го пратим в ада и да се свършва.
Дяволът е обсебил този град. Заграбил го е.
Подчинил е хората тук.
Злото е надделяло над доброто.
Погледни църквата ми. Нямам паство.
Имам трева, ако искаш.
Но трябва да пушим отвън.
- Баща ти нали няма да си дойде скоро? - Не, ще се забави.
Той защо е такъв?
Не знам.
Мислех, че го е страх от всичко.
Но май е просто лъжец.
Защо не разберем?
Горе ли е стаята му?
Кели…
Напуснете Уайтуд още тази вечер, умолявам ви!
- Каква е тази сила? - Тръгнете си, преди да е станало късно.
Кели, не бива да влизаме тук.
Ако наистина лъже, не може да те накаже.
Няма моралното право.
Няма ли да ме арестуваш?
Не, не ми се слуша хленчене цяла нощ.
Вече ми идва в повече, Патриша.
То не бяха странни обаждания и вадене на хора от океана!
- Трябва да знам какво става. - Не те разбирам.
Разбираш ти, и още как!
Знам, че си предана на Лофтис, но хората говорят.
Дори се организират за действия и не мога да ги виня.
Цяло денонощие никакъв го няма.
- Просто не разбират с какво се е заел. - Ами обясни ми де.
Иначе става опасно за мен, жена ми и всички останали на този остров.
Не мога, казаха да не всявам паника.
Боже мили. Какво толкова може да ме паникьоса?
Кажи ми, Патриша.
Винаги съм те подкрепял.
…на миля от острова, намалена видимост.
- Какво казват? - Островът върти номера.
Провери дали ковчегът е вързан добре. Аз ще видя какво става долу.
Кой е там?
Ехо.
Знам, че си ти.
Моля те.
Кажи нещо.
- Задушавам се! - Всичко е наред.
Просто дишай дълбоко.
Разгеле. Бог да те благослови!
Ще ме пуснеш ли сега?
Не мога. Много съжалявам.
- Обеща ми. - Да, знам.
Давам си сметка и наистина съжалявам.
Майната ти.
- Псуваш ли ме? - Да, позна.
- Майната ти на теб! - На мен? Не, на теб!
Я се разкарай.
Тук ли си още?
Той иска да го пуснем.
Недоумявам как изобщо стана кмет.
Защо ме занимаваш с глупости?
Не е настоявал за друго.
То така се почва, първо едно, после второ. Ще го пусна, ама друг път!
Нямам вяра на сигурен смъртник.
- Трудно е. - Много ясно, че е трудно!
Виж.
Най-добрият ми приятел Марк Дойл и сестра му.
Любимата ми Джери.
Джери Дойл?
Да.
- Джери от музея? - Същата.
Джери Дойл от историческия клуб?
- Да, тя. - Извинявай.
Бях на 16 години.
Лошо беше на острова тогава.
Затвориха ни.
Наложиха вечерен час, изчезваха хора.
Идеален момент за риболовна експедиция.
С приятелите ми решихме да свием лодка и да си пробваме силите в морето.
Първо ни удари изотдолу, ама здравата.
Беше нещо голямо, за секунди щеше да ни потопи.
Рики извика, че е видял…
пипало.
И изведнъж пак станахме дечица, които пищят за мама.
Мигом разбрах, че трябва да се измъкна от там.
Преди лодката да потъне и онова чудовище да ме погълне.
И заплувах с всички сили.
Обаче тогава то ме сграбчи за крака.
Изпаднах в ужас!
То ме дърпаше, а аз се опитвах да се отскубна.
И тогава осъзнах, че е Марк. Умоляваше ме да му помогна.
Обаче…
онова нещо задърпа и двама ни.
Виждах го под него.
Теглеше ни надолу и…
Аз го отблъснах.
Изритах го.
Уик, не се обвинявай.
Разказах ти го само за да ме чуеш поне веднъж.
Не го пускай от ковчега!
Вече го пуснах.
Едва си стои на краката.
В ада да се продъниш дано.
Да.
Щом я е заключил, значи крие нещо.
Това майка ти ли е?
Много красива е била.
Мислех, че е умряла при раждането ти.
Така знам.
Явно не е вярно.
Стана тъжно. Мислех, че тайната ще е забавна.
Теорията ми е, че островът развращава.
Сигурно това щеше да стане и с мен. Щях да съм поредната злощастница.
Знае ли човек?
Наясно съм как звучи.
Сякаш Патриша е луда. Но нищо.
Да. Слизам.
- Вярваш ли ми? - Все ми е едно.
Нито преди ми харесваше тук, нито сега.
- Още не си чул всичко. - Знаеш ли какво? Стига ми.
Наслушах се.
Другото си го задръж. И ми направи една услуга.
Кажи на кмета, че подавам едноседмично предизвестие за напускане.
Добре.
И не чакай да ти отворя вратата.
- Добре. - Дръжката е развалена.
Може утре всичко да е наред.
Звучи обнадеждаващо.
Желая ви късмет.
Благодаря.
Идвайте, момци,
да си заработим прехраната днес.
Кой последен ще остане?
Знаеш ли я тая, Уик?
На кораба се качваме всинца и отплаваме днес.
Кой последен ще остане?
Наближаваме.
Приготви надуваемата лодка.
Какви ли ще са последните ми думи?
Дали ще мисля за децата си?
Или за нещо незначително? За някоя дребна несправедливост?
Или за майка ми?
Или ще се моля на Господа…
да ме остави жив?
Аз ще съм доволен, ако изкарам до 60 години.
Не…
Да действаме.
Шкиперът подвиква
да хванем вятъра отдясно.
Но кой последен ще остане?
Източната хала
не може да ни спре.
Макар че рибата е малко,
а водата - черна…
Тая няма да стане.
- Гад мръсна, дай ми го! - Искам да живея!
Пусни ме, грамаден мечок такъв! Пусни ме, гадино!
Лошо ти се пише!
Мамицата ти!
Грабвай харпуна!
Не искам да умра!
- Вкарай го в ковчега! - Не!
- Стой там! - На ти!
Искам да живея!
Притискай!
Искам да живея!
Благодаря…
Искам да живея!
Да му се не види.
Мамка му.
По дяволите.
Уик!
Реших, че си умрял!
- Защо си долу? - Търсех сигнални ракети.
Та някой да те открие ли? Майната му на всичко.
Това тук…
Защо си го преместил?
Добре се справи.
Благодаря.
Справих се, и още как.
- Чакай, провери ли ковчега? - Да.
Само кокали и една наденица.
Поне спря да пее.
Е, браво! Ритна ми куфара по стълбите.
- Идиот такъв. - Ще прощавате, но сам падна.
Отдолу е с колелца, които са опасни.
В по-гаден хотел не съм отсядал.
- Тръгвайте си тогава. - Смърдиш на зеле и дрисня…
Превод на субтитрите Боряна Богданова