Заповед.
А зарята?
Издай заповедта.
ВЕЧЕРЕН ЧАС ОТ 19 ДО 7 ч. ДО ВТОРО НАРЕЖДАНЕ
ВСИЧКИ ОБЩЕСТВЕНИ ЗОНИ СЕ ЗАТВАРЯТ
Рут…
Ще ми трябваш тук днес.
На разположение съм чак до 15 ч.
Не, точно за това говоря.
Откачено е да ме затвориш тук.
Нямам време за спорове.
Излизам за половин час. Ако искаш да ядеш, кажи на Рут.
Не си и помисляй да се измъкнеш, ще звъня през десет минути.
И какво трябва да правя? Натискам някое копче и после…
Каква е системата?
Просто вдигаш шибаната слушалка.
Не знаех, че псувните са позволени.
Вярно ли е, че отец Брайс се е обесил?
Нали ти е приятел?
Ще говорим, като се върна.
Не разбирам, видях го в "Самуна" наскоро.
Вземаше си кафе.
Май.
Но може и да греша, не говорихме.
Познавах го бегло.
Благодаря, Пол.
Пак ви напомням, че не е задължително да говорите.
ОКОТО МИ Е ОТВОРЕНО
Нищо няма.
Винаги има нещо.
Какво е станало? Защо е изгорил всичко?
Прибери каквото е останало.
Трябва да кажем на хората, иначе ще има убити.
Опитвам се да овладея нещата.
С вечерен час няма да стане. Дори сина си не успяваш да удържиш.
Стига.
Добре.
Какво има?
Той е звънял на моя номер.
И на още един.
- Многократно. - Набери го.
Ало?
Здравейте.
- Кой е? - А ти кой си?
Простете, видях номера ви в телефона си и…
Мамка му!
- Пробвай ти. - Няма да вдигне на същия номер.
- Ало? - Здравейте, как сте?
Добре.
Отец Брайс ми даде номера ви.
Час ли искаш?
Да.
- Дай ми 15 минути. - Добре, вие къде сте?
На ул. "Бърч" 12.
Влизай!
Привет.
Благодаря.
Така е много гот.
Добре.
Какво да бъде?
Какво има тук?
Ето те пак.
Това нещо е жестоко. Майко мила!
Тод О'Конър?
- Здрасти, Пати, как си? - Добре, благодаря.
- Боже, ти си наркопласьор. - Не, спокойно, шаман съм.
- Това кокаин ли е? - Да.
С Тод сме съученици.
И какво е това?
Това, драги мой, е единствената гъба, която не пипвам.
Човече, туй чудо те изстрелва в друга вселена,
без да пита щеш ли, не щеш ли.
Старците й викат "Ококорка". Расте само тук, на острова.
Отваря като с лазер третото око. Изведнъж се изцъкляш. Бам!
Прощавай, но не проумявам защо отец Брайс я е вземал.
- За да открие истината. - Той се обеси.
Да му се не види.
Явно истината не му е харесала.
Гадно.
Един мой приятел беше пробвал. Помниш ли Брайън Морисън?
В осми клас сви колата на майка си и я преобърна в гората. Маниак!
Брайън явно беше видял нещо и се промени тотално.
Дума не искаше да обели, но след случая страшно се кротна.
Спря да се бие и да крещи на приятелката си.
Тя обаче го хранеше, понеже Брайчо стана почти зеленчук.
Но пък беше щастлив. Само нощем го хващаха лудите.
Както и да е, той рисуваше едно и също нещо до откат.
Явно го беше видял отвъд. Имам една рисунка тук някъде.
Прилича на някакво древно религиозно изображение.
Сакрални пропорции, които не се постигат току-така.
Да, мой човек, ум да ти зайде.
Някои врати не бива да се отварят. Не съм ли прав?
Как се приема?
Ще направя тинктура за 35 кинта, ако ви устройва.
- Не, благодаря. - И в Покоите ще ви пусна за без пари.
Направи.
Добре.
- Може ли секунда? - Да, духовното извисяване може да почака.
Гъбата няма да ти разкрие нищо, само ще ти разбърка мозъка.
Щом те е страх от нея, след като домъкна толкова народ тук,
носи си вината.
Уик е съгласен.
Супер.
Зарята се отменя, не знаят ли какво е "вечерен час"?
Имай предвид, че хората са ядосани.
Кърт свиква събрание за отмяна на заповедта ти.
Идвам след 15 минути.
Мамка му.
- Трябва да се връщам. - Аз ще остана с него.
- Сигурен ли си? - Няма друг начин.
Знам, но просто…
Господи, дори на вид е гадно.
- Но не се усеща, нали? - Какво?
Вътре ли е?
Казахме, че Уик ще я пробва.
Да, нали ти си Уик.
- Господи. Олеле. Боже мой! - Спокойно де.
- Просто пий полека. - Изгълтах го!
Не бива да съм надрусан! Не и днес!
- Повърни насила. - Не мога!
- Споко, действието трае само 12 часа. - О, боже!
- О, боже! О, боже! - Том…
Най-добре се очисти.
Не мога насила.
- Дай. - Не, спри!
- Я стига, Том. - Спри, спри!
Боже, Еван. Какво ще стане с него?
- Спокойно, ще имам грижата. - Какво ще правиш?
Леко. Сега ще разпуснеш в Покоите.
Браво на теб. Седни на Леглото на дълбокомислието.
Да, точно така. Изпъни се хубаво по гръб.
Готово.
Извинявай, не знаех, че е изпълзяла. Ела тук, Бриджит.
Скоро става на 50 години и взе да скитори.
Том! Чуй ме.
Седни.
Слушай сега, не пропилявай този шанс.
- Разбери как стоят нещата. - Какво?
Добра новина. Еван е добре и ще остане у Рут.
Слава богу. С кого говори?
- С Еван. - Трябва да се върна.
Нека изчакаме тук, Тод ми се вижда наясно. Най-добре да останем, нали?
Да, но аз трябва да изляза. Котката на приятелката ми е изчезнала.
Разчитам да го насочвате.
- Какво? - Спокойно.
И в никакъв случай не се поглеждай в огледало.
Ще се справиш, Уик.
- Какво да правя, ако превъртиш? - Върнете ме в кметството.
- Видя ли нещо? - Върнете ме веднага.
Стига си ме овиквал.
Как попаднахме тук? Къде е Уик?
Ти го пусна да си ходи. Щял да открие това, което ти не искаш.
- Не знам какво значи, но… - Чуваш ли?
Дай ми име, Том.
Къде е Еван? Къде е синът ми?
За трети път.
Еван не е тук.
Но ще го намерим.
С кого движи?
За Пи Джей Гланвил ли питаш? Той е ужасно…
момче.
- Чуваш ли? - Не, Том, нищо не чувам.
Просто дишай дълбоко.
Какво му е?
Нищо му няма.
Вземи си органайзера.
Той не знае колко е опасно навън.
Патриша, чуваш ли ме? Не знае колко е опасно навън!
- Привет. - Боже!
- Много внимавайте тук. - Защо?
Заради оная къща. Преди години някой звънял на момичета и затварял.
Оказало се, че е тоя, дето живеел тук.
Нещо откачил
и една нощ отишъл и наръгал няколко патки.
"Патки" ли ги наричаш?
- Прощавай, кралице, "млади жени". - Благодаря.
Викали му Торбалан и от чичо знам, че пробвали да го убият.
Стреляли по него, обаче не щял да мре, та затова…
Заровили го в мазето и отгоре го засипали с бетон.
- Сериозно? - Трябва да сте тихи, че не се знае…
какво може да стане.
Стига де!
- Божичко! - Извинявайте.
Нека сме приятели, да пафкаме трева и да се хилим.
Добре, обадете се, ако той се появи. Благодаря.
Мила жена.
О, боже.
Щеше ли да ми кажеш?
За вечерния час! Виж какво, арестът побира шест души.
Ако довечера всички се изсипят на улицата,
което е сигурно, понеже ще има заря,
кои шестима искаш да прибера?
Обясни ми. Как точно си го представяш?
Чудесно, виждам, че си го обмислил добре.
Хайде, Патриша, идвай в управлението.
- Защо? - За да ти снема показания.
- Не може ли по-късно? - Не.
Хората, които са се освестили в морето, са подали жалба.
Добре.
Няма да се бавя, ти стой тук.
Разбра ли?
И не отваряй.
Джер.
Уик, какво правиш тук?
- Проблем ли има? - Не.
Сътруднича си с кмета по един въпрос и се зачудих…
Дали ще може да погледнеш нещо?
- Сътрудничите си? Като никога. - И на мен не ми се нрави, но…
- Би ли погледнала? Важно е. - Да, разбира се.
- Открихме го в жилището на Брайс. - Добре.
- Как си иначе? - Добре.
Пестиш се за мемоарите си, ясно.
А пък баща ми те имаше за голям бъбривец.
- Не му бях любимец. - Понеже се мотаехме до късно.
Интересно. Чакай да го сложа на…
Светвам.
Добре.
Така.
"Не проумявам естеството на проклятието, което тегне над острова,
но то извира от цилиндричния медальон, който съпругът ми носи на шията си.
Ръцете му ли ще сложат край на живота ми, или тая напаст?
Смъртта спохожда всички ни, но се боя, че аз ще съм първа.
Не знам как, но знам кой.
Естествено, той е до мен. Всичко написано е просто шега.
С това приключвам."
Това е…
Том?
Добре ли си?
Трябва да го спра.
Не бива да отменя вечерния час.
…вечерния час…
Събранието е скоро.
Добре ли си?
Позна, бесни сме! Проляхме кръв, пот и сълзи
и изсипахме един куп пари, за да станем "като Мартас Винярд".
И взе, че потръгна.
А ти искаш да съсипеш целия напредък. И за какво?
За какво?
Не може да слагаш хората под ключ още по светло, Лофтис.
Туристите идват заради природата.
За да се припичат на слънце, а не да стоят цял ден в гадния ми хотел!
Добре де, признавам, че е гаден!
Наясно съм! От 25 години е такъв, затова не живея там!
Казвам: "Майната й на забраната. Никакъв вечерен час".
- Искам туристи. - Да.
Искам към нас да потекат пари.
И няма да отменяме проклетата заря!
Точно така, Кърт!
Чакайте, спрете!
Момент!
Искам да чуя Лофтис.
Да видим как ще се оправдае.
ОБЪРНА ЛИ СЕ, ВСИЧКИ СИ ЗАТВАРЯТ ОЧИТЕ
Някой се е натъпкал. Добре ли похапна днес?
Какво ти е, шефе?
Ето те!
- Не е вярно. - Сериозно ви казвам.
- Вярно е, чичо не ме лъже. - Какво е това?
Кое?
Мярнах нещо на прозореца.
Здраво си се надрусала.
Нищо няма.
- Спокойно, аз ще те пазя. - Нима?
- Смелчагата ще те пази. - Мъжкар.
Стига де.
Нали знаеш какво казват? Който влезе там, повече не излиза.
Няма да посмееш.
Боже! Добре.
Да видим.
Много смело.
- Няма да влезе. - Само се перчи, не му стиска.
Не успя да ме стреснеш.
Лъжеш, видях те как подскочи. Стресна се.
Давай, мой човек.
- Отива. - Не спира.
Нали? Да. Извинявай, ако ти лъхам на вкиснато.
- Нищо не подушвам. - Добре, значи…
Не пише година, но ме заинтригува ето това тук.
Споменава се напаст.
В Уидоус Бей се е случвало веднъж, през 1702 г.
И ми хрумна нещо.
Ето откъде е.
- Виж ти. - Писала го е Сара Уесткот Уорън.
Къде съм?
Получи ли прозрение?
Заели сме се с нещо, Том.
Изчакай малко, рисувай си там с пастелите.
Същата година тя се е омъжила за основателя ни Ричард Уорън.
Споменатият цилиндричен медальон, който бил "прокълнат"…
Това на какво ви прилича?
Дайте ми четка и ще научите всичко.
Добре, Том. Какво, Уик?
- Чудя се дали не са го погребали с него. - С медальона ли?
Еван?
Къде е синът ми?
Къде е Еван? Къде е синът ми?
- Спокойно. - Къде е Еван?
Седни си, Том.
Сядай.
Седни!
Сядай!
Том!
Коланът минава през кръста, сложи си го.
Трябва да намеря Еван.
Да се надяваме, че е у вас, понеже ми казаха да те закарам там.
- Слава богу. - Само ще отбия за малко.
- Какво? Не, моля те. - Ще отнеме секунда.
- Не, Роузмари! - Секунда…
ДЕНОНОЩЕН МАГАЗИН И БЕНЗИНОСТАНЦИЯ
Недей да местиш пак колата, Том.
Спечелих 15 долара!
Обувката ми.
Не! Казах ти да се разкараш, вън!
Не!
Еван Лофтис, отдръпни се от призрачната къща.
Не е ли нашата? Объркал съм се.
- Идвай тук! - Слава богу.
Здрасти. Съжалявам.
Качихме в колата едни туристки
и искахме да ги впечатлим.
Да, ясно ми е.
Влизането с взлом е много впечатляващо.
Моля те, не казвай на татко.
- Добре, но се махни от тук. - Супер, благодаря.
Докато се отдалечавам,
може ли да извикам "майната ти, ченге" заради момичетата?
- Не, да не си посмял. - Добре.
Чао.
О, не.
- Какво му е на баща ти? - Този ти е баща?
Какво става?
Боже.
Баща ти май те търси.
Слизам.
Влизай вътре веднага! И кажи "чао" на малката…
госпожичка.
Чакам обяснение.
- Майната ти! - Какво рече?
Какво каза, че не чух добре?
Забавлявах се. Страхотно беше.
Иначе щях да вися в миризливия ти кабинет.
- Да не мислиш, че искам все да те следя? - Не, заради друго е.
Искаш да покажеш, че можеш да ме контролираш.
Какво?
Не съм виновен аз, че си некадърен кмет.
Мисля, че ще съжаляваш за тези думи някой ден.
Защо не мърдаме от острова?
- Що за родител си? - Майка ти държеше да израснеш тук.
- На синджир ли? - Ще говорим сутринта.
Татко!
Татко, някой ден ще се махна и няма да се върна никога вече!
Готов ли си?
Лорън?
Притъмня ми.
Лорън?
- Лорън? - Нищо не виждам!
- Не виждам! - Някой да помогне!
Обърнете ферибота, моля ви. Веднага!
Лорън?
Бебето е добре.
Хубаво, а тя как е?
Вижда ми се… отнесена.
Дай й време.
Здравей.
Моля те, Господи, ако ме чуваш,
ако те има…
моля те, помогни ми.
Помогни ми. Моля те, бди над сина ми.
Бди над сина ми.
Всичко ще изпълня.
Превод на субтитрите Боряна Богданова