Dnes je to jedna z najväčších európskych demokracií
a najväčších vojenských mocností.
Ale keďže stojí na križovatke medzi svetadielmi,
Španielsko opakovane čelilo inváziám zvnútra
aj mimo Európy.
Bolo to bojisko v konfliktoch o územie,
bohatstvo
a predovšetkým o myšlienky.
Toto je mimoriadny príbeh obrany Španielska.
Zo stáročí náboženských bojov...
Zdá sa, že sú teraz chytení do pasce,
kde budú úplne zničení.
...cez kruté bitky na ochranu bohatstva svojej ríše...
Keď ukončili svoj hrozivý útok na mesto,
Cádiz ležal v troskách.
...všetko viedlo k jednej z najkrutejších občianskych vojen
20. storočia.
Ľudia sa začali hrnúť do tunelov.
Tisíce mužov, žien, detí, starších ľudí,
ktorí sa len snažili uniknúť nočnej more nad ich hlavami.
Každá krajina je väzňom svojej geografickej polohy,
ohraničenej horami, riekami,
morami či skalami.
A každá krajina musí tieto hranice brániť pred útokmi.
Na súši, vo vzduchu,
a na otvorenom mori.
Tento seriál skúma neuveriteľné stavby,
dômyselné zbrane
a brilantné stratégie,
ktoré formovali najbojovnejšie európske krajiny
za posledných tisíc rokov
a ktoré zohrali kľúčovú úlohu pri vytváraní dnešných národov.
OBRANA EURÓPY
ŠPANIELSKO
Rozsiahle hrady, paláce a katedrály Španielska
patria medzi tie najveľkolepejšie a najexotickejšie v Európe.
Úžasné pamiatky, ktoré šepkajú epickú históriu národa.
Jeho samotná duša ukutá v brutálnom konflikte pod dvomi mocnými ríšami.
FRANCÚZSKO
Španielsko leží na ďalekom juhozápade Európy
a zaberá väčšinu Pyrenejského polostrova,
pričom sa takmer dotýka severného cípu Afriky.
Pred 1 300 rokmi
stál na hranici najväčšej ríše,
akú svet dovtedy videl.
Mocný islamský kalifát, tiahnuci sa od Strednej Ázie
až po Gibraltársky prieliv.
Kde v roku 711 kalifát začal inváziu,
ktorá navždy zmenila Španielsko.
Armády niekoľkých tisícov islamských bojovníkov
sa zmocnili úrodnej španielskej pôdy a rozsiahlych nerastných zdrojov.
V priebehu niekoľkých rokov útočníci zabrali väčšinu
Pyrenejského polostrova pre kalifát.
Bol to začiatok dlhého konfliktu
medzi kresťanskou Európou a severoafrickými útočníkmi.
Historik Dr. Onyeka Onubia prišiel do juhozápadného Španielska,
do srdca islamskej moci, aby preskúmal taktiky
a bitky v tomto boji.
Ľudia, ktorí prišli z Afriky a Malej Ázie,
sa hovorovo nazývajú Maurovia, a vládli nad rozsiahlymi
časťami Pyrenejského polostrova takmer osem storočí.
Svoje kráľovstvo nazývali Al-Andalus.
A Maurovia priniesli so sebou do Al-Andalus
sofistikovanú novú kultúru.
Aké to bolo žiť pod vládou maurskej kultúry?
Táto kultúra bola syntézou
starovekých gréckych,
starovekých rímskych a afrických mravov
s islamskými moslimskými tradíciami
zmiešanými dohromady.
A to, čo tu vidíte s tečúcou vodou
a podzemným kúrením, je ukazovateľom
tejto civilizácie, tej honosnosti, tej parády,
možno jednej z najvyspelejších civilizácií,
ktorá v tom čase existovala v západnej Európe.
Ale zatiaľ čo na juhu
Islamské Španielsko prekvitalo a bohatlo,
na severe kresťanské armády začali dobývať späť územie.
Al-Andalus sa tiež stal zraniteľným
voči rastúcim hrozbám invázie z mora.
V boji o prežitie islamského Španielska
sa jedno miesto ukázalo ako kľúčové,
lukratívne obchodné miesto,
spájajúce Al-Andalus so zvyškom moslimského
sveta a Stredomoria, južný prístav Malaga.
V roku 1057 bola Malaga pod kontrolou
ambiciózneho islamského vojvodcu,
emíra z Granady, Badisa Ibn Habusa.
A jeho najvyššou prioritou bola obrana tohto dôležitého prístavu.
Ibn Habus potreboval vybudovať
miesto, ktoré by bolo silné geograficky,
strategicky, vojensky.
Pevnosť, ktorá by bola nedobytná.
Jeho riešením bola Alcazaba.
Alcazaba sa nachádza na kopci
na juhovýchodnom okraji mesta,
s výhľadom na prístav a dominuje svojmu okoliu.
Z geografického hľadiska má silnú polohu.
Ak by prišiel útok, by bol viditeľný
z celého okolia citadely.
Ale je to obranná konštrukcia tejto citadely,
ktorá ju robí jedinečnou.
Mal dve úrovne, vysoký vonkajší múr
s pravidelne rozmiestnenými vežami
a opevnený vnútorný priestor, ktorý chránil palác.
Aj keby útočníci prenikli cez silne opevnený vchod,
ocitli by sa v chodbe podobnej bludisku,
čelili by sérii pevných brán.
Útočiaca sila potrebuje hybnosť, rýchlosť,
aby dobyla takýto hrad.
Táto stavba s jej ostrými zákrutami a ohybmi
a bojom zblízka bráni tomuto impulzu.
Útočná sila nikdy nezíska rýchlosť,
ktorú potrebuje na dobytie tejto citadely.
Ale najväčšie nebezpečenstvo prišlo zhora.
Útočiaca armáda sa stretla s oštepmi,
vriacim olejom, odpadom alebo hlavnou zbraňou obrancu,
krátkym lukom a kušou.
Kuše sa ľahko používali
a boli smrteľne presné na krátku vzdialenosť.
Vzhľadom na to, že cimburie poskytovalo ochranu pri prebíjaní,
krátky luk a zručné ruky boli ideálne na rýchlu streľbu,
boli to dokonalé zbrane na obranu citadely.
Keď útočníci vyšli na otvorený dvor,
narazili na vražednú spŕšku šípov
prichádzajúcich zo všetkých uhlov.
Vysoko na týchto múroch,
je geniálnosť Ibn Habusovho návrhu je zrejmá.
Máme veže, vežičky a chodníky,
ktoré chránia iné veže,
vežičky a chodníky v pretínajúcich sa palebných oblúkoch.
Každý útočník sa stretne nie len s jednou,
ale až s niekoľkými obrannými líniami.
Je to geniálne.
Bola to akási smrteľná stredoveká počítačová hra
so zvyšujúcou sa úrovňou nemožnosti.
Ľudia, ktorí postavili tieto paláce,
museli vedieť, že sú mimo útoku,
v bezpečí vo svojej mocnej citadele.
Obrana Alcazaby bola taká impozantná,
že počas prvých 400 rokov nebolo ani jedného
pokusu o jej obliehanie.
Ale deň jej zúčtovania sa blížil.
Kresťanské armády pokračovali postupne na juh
až do 15. storočia,
z Al-Andalusu zostal len emirát Granada.
Spravované z honosného paláca Alhambra v Granade,
sa islamské Španielsko chystalo čeliť svojej najťažšej skúške.
Armády kresťanských panovníkov,
kráľa Ferdinanda a kráľovnej Izabely,
teraz početne prevyšovali armáda Maurov,
a tie prichádzali do Malagy.
Priniesli so sebou najmodernejšie zbrane, delostrelectvo,
s možnosťou strieľať do samotného srdca jej citadel.
V máji 1487 armáda Ferdinanda a Izabely
obkľúčil mesto Malaga s 80 000 vojakmi
a najväčším delostrelectvom, aké kedy Španielsko videlo.
Zablokovali prístav, aby sa nikto a žiadne zásoby
nemohli dostať dnu ani von
a potom požadovali, aby sa Mauri vzdali.
Ale vodca iba 15 000 maurských obrancov,
zatvrdnutý a charizmatický Hamet el Zegrí, odmietol
a mal dôvod byť sebavedomý.
Maurovia zmodernizovali obranu Malagy
impozantným múrom okolo mesta, hrubým až štyri metre,
a dodatočným vonkajším múrom na ochranu pred útokmi zo severu.
Ale El Zegrího tajná zbraň ležala na východe,
kde strmý kopec ponúkal strategický výhľad.
Tu Maurovia postavili druhý, vysoko opevnený hrad,
ktorý dohliadal a týčil sa nad Alcazabou, bol to hrad Gibralfaro.
Gibralfaro bolo skutočne moderný.
Najväčšou výhodou El Zegrího bolo, že toto opevnenie
bolo postavené s ohľadom na moderné technológie,
s vedomím, že môžu byť napadnutí
pušným prachom, delami a zbraňami.
Rozhliadnite sa okolo seba a uvidíte, že sme na vyvýšenom mieste,
vysoko na tomto kopci.
Táto poloha je strategicky dôležitá,
pretože sa nachádza vo vyššej nadmorskej výške.
To znamenalo, že obrancovia v Gibralfare
mohli strieľať na útočiacu armádu celý deň,
zatiaľ čo útočníci by boli bezmocní a nevedeli s tým nič urobiť.
Parapety a veže boli postavené s určitým prevýšením,
čo znemožnilo Ferdinandovým alebo Izabeliným kanónom alebo zbraniam
dosiahnuť vrchol.
Malaga mala najsilnejšie opevnenie v celom Al-Andaluse.
Čelil však najväčšej palebnej sile, akú kedy krajina videla.
Budúcnosť Španielska, islamu a kresťanstva,
závisela od nadchádzajúcej bitky.
A začalo sa to batériami Ferdinandových kanónov, ktoré spustili paľbu.
Po týždňoch bombardovania
konečne prelomili vonkajší múr.
Mauri zúrivo bojovali, aby udržali Ferdinandove vojská vonku.
Nakoniec však boli nútení ustúpiť
za hlavnými mestským hradbami.
Zdá sa, že obrancovia sú teraz chytení do pasce,
kde by boli úplne zničení.
Ferdinand priniesol novú zbraň,
svoje ťažké lombardské kanóny,
vystrieľajúce 30-kilogramové železné broky,
aby sa pokúsil rozbiť hlavné mestské hradby Malagy.
Ale hradby pevne držali.
Stále odmietajúc kapituláciu,
El Zegrí spustil nájazdy, aby terorizoval kresťanské tábory.
Kresťania sa teda rozhodli eskalovať.
A v kráľovnej Izabele, mali geniálneho
logistického vodcu, ktorý to dokázal.
Priviedli tisíce ďalších vojakov a mobilné obliehacie veže.
V reakcii na to Mauri začali kopať pod vežami
a vyhodili ich do vzduchu.
Ale akokoľvek zúrivo Mauri bojovali,
nedokázali prelomiť blokádu.
Útočníkom sa podarilo zastaviť
dovoz potravín a voda sa minula.
Konečne, po troch mesiacoch bojov,
Ferdinand zničil vežu strážiacu
kľúčový most do mesta,
čo umožnilo kresťanským vojskám vtrhnúť dnu.
Dovtedy sa už obyvatelia Malagy uchýlili
k jedeniu mačiek, psov a lístia.
A 13. augusta sa sami odovzdali
do milosti Ferdinanda a Izabely.
Ale El Zegrí a jeho vojaci v Alcazabe sa odmietli vzdať,
stále dúfali, že prídu posily.
Napriek všetkému bojovali ďalej.
Nakoniec, obrancovia v Alcazabe
boli nútení presunúť sa zo svojich pozícií
sem hore do Gibralfara.
Alcazaba bola s Gibralfarom spojená
opevnenou chodbou nazývanou Coracha.
Coracha bola úniková cesta, kde sa vojaci
a zbrane mohli presúvať v čase ústupu
z jednej citadely do druhej.
El Zegrího muži vyliezli cez Corachu do Gibralfara.
Tam nepriateľ na nich vrhol všetko,
ale nedokázali prelomiť obranu.
El Zegrí sa udržal vnútri pevnostného komplexu
asi týždeň,
ale nakoniec, to neboli opevnenia, ktoré zlyhali.
Jeho posily nikdy nedorazili.
Ferdinand ich zničil ešte predtým, ako sa dostali do Malagy.
Keď si to El Zegrí uvedomil, nemal na výber.
19. augusta 1487 sa nakoniec vzdal.
Väčšina jeho vojakov a občanov Malagy
predali ako otrokov.
Sám El Zegrí zomrel vo väzení.
V okolí Malagy bol moslimský symbol polmesiaca
nahradený symbolom kríža.
Malá mešita v Gibralfare bola vysvätená
ako kresťanská kaplnka.
Ferdinandovi a Izabele však trvalo ďalších dlhých päť rokov
krvavých bojov, až kým v roku 1492
konečne nedobyli Granadu.
Po takmer 800 rokoch bolo celé Španielsko opäť kresťanské.
Ale tento mocný pár len začínal svoje dobyvačné výpravy.
V tom istom roku urobili významné rozhodnutie
a riskantne finančne podporili mladého námorníka,
Krištofa Kolumba,
ktorý sa vydal hľadať cestu do Indie smerom na západ.
Z popola Islamského kalifátu
mala povstať nová ríša.
Španielska ríša.
V októbri 1492 sa Krištof Kolumbus vylodil
na Bahamách len s tromi malými loďami.
Seizmická udalosť, ktorá mala katapultovať Španielsko
na úroveň svetovej superveľmoci.
Nová ríša sa čoskoro rozšírila do Karibiku
a rozsiahle oblasti Severnej a Južnej Ameriky.
ŠPANIELSKA RÍŠA
Pre domorodé obyvateľstvo to však znamenalo katastrofu.
Spolu s modernizáciou a novým náboženstvom prišlo aj otroctvo.
Milióny ľudí zomreli vo vojne a na choroby,
ale Španieli si odviezli obrovské
obrovské množstvá zlata a striebra do materskej krajiny.
Väčšina tohto pokladu prešla cez atlantický prístav Cádiz,
mesto s nebezpečnou polohou na špičke úzkeho polostrova.
CÁDIZSKÝ ZÁLIV
Historik Claudio Lozano skúma,
ako toto bohatstvo spôsobilo, že Cádiz bol zraniteľný pre nepriateľov.
V tej chvíli, ako prinesiete všetko toto
bohatstvo z Nového sveta,
a nielen bohatstvo, ale aj všetku mytológiu
o El Dorade a o naozaj bohatom Novom svete,
myslím tým, všetky miesta vylodenia, konkrétne Cádiz,
sa okamžite stanú terčom.
Najhorší útok na Cádiz sa odohral v roku 1596, počas dvadsaťročnej vojny
s novo protestantským Anglickom a Holandskom.
Sto päťdesiat lodí plus 15 000 mužov
pod velením kráľovnej Alžbety I.
Na úsvite v nedeľu 30. júna delá anglického kráľovského námorníctva
začali paľbu na španielske vojnové lode,
strážiac flotilu s pokladmi v zálive.
Cádizské delostrelecké batérie a vojnové lode
neboli schopné zastaviť útočníkov,
ktorí vstúpili do zálivu a besneli medzi flotilou s pokladmi.
Potom vnikli do mesta a vyplienili ho.
Ich posádka besnela po celom meste,
podpálila každú jednu budovu,
rabovala všetky poklady, ktoré mohla.
Predstavte si hrôzu ľudí, ktorí tu žijú,
ktorí vidia svoje mesto horieť,
ako sú ich blízki zabíjaní
a všetko cenné im ukradnú.
Keď ukončili svoj hrozný útok na mesto,
Cádiz ležal v troskách.
Bola to katastrofa pre Španielsko.
Strata Cádizu ohrozila zásobovacie trasy
a aj samotnú ríšu.
Španieli boli nútení urobiť voľbu,
buď ochrániť Cádiz, alebo ho opustiť.
Španielsky kráľ sa preto rozhodol pre ambiciózny plán na jeho obnovu
pod vedením najvýznamnejšieho vojenského inžiniera krajiny,
Cristóbala de Rojasa.
Aby sa Cádiz stal nedobytným, de Rojas prevzal najnovšie nápady
z najmodernejších európskych pevností.
Najprv, aby ochránil mesto pred útokom z mora,
postavil pevnosť v tvare hviezdy,
Castillo de Santa Catalina.
Jej špicaté bašty boli vybavené pre obrannú paľbu vo všetkých smeroch.
Samotný záliv bol chránený prirodzenou bránou,
vtedy cez neho neviedol most.
De Rojas navrhol dve nové pevnosti, aby ho strážili.
Na východnom brehu, Castillo Matagorda.
Na západnom brehu, Castillo Puntales.
Tieto pevnosti spolu Španielom poskytovali úplnú kontrolu
nad námornými trasami do a zo zálivu.
Na ochranu svojich občanov bola obrana Cádizu rozšírená
hrubým, ťažko ozbrojeným obvodovým múrom.
Obrana Cádizu proti útoku z mora
bola najambicióznejším vojenským dielom v krajine,
a premenila mesto na jedno z najlepšie chránených v Španielsku.
Počas nasledujúcich dvoch storočí
Cádiz čelil sérii útokov zo strany Anglicka a jeho spojencov.
Ale vďaka robustnému opevneniu
sa žiadnemu z nich nepodarilo preniknúť do mesta ani do zálivu.
Cádiz sa zdal nedobytný a Španielska ríša naďalej prekvitala
až do konca 18. storočia.
Ale prichádzala nová hrozba,
a to z rastúcej ríše na severe.
A celé Španielsko záviselo od opevnenia Cádizu,
aby prežilo.
V roku 1803 sa začali napoleonské vojny.
Španielsko spočiatku podporovalo Francúzsko proti Británii a Portugalsku.
To sa však dramaticky zmenilo,
keď sa Napoleon rozhodol napadnúť Španielsko.
V roku 1808 španielska vláda utiekla z Madridu,
najprv sa presunula do Sevilly,
potom sa stiahla až do Cádizu.
FRANCÚZSKE ÚZEMIE
Cádiz bol teda poslednou nádejou na obnovenie nezávislosti Španielska.
Dokázal sa teraz Cádiz brániť
proti útoku mocnej Napoleonovej armády z pevniny?
Od 16. storočia impozantná Puerta de Tierra alebo Pozemná brána
dominovala prístupu do mesta.
Brána však bola prelomená počas anglického útoku v roku 1596.
Cristóbal de Rojas musel vylepšiť pozemné opevnenie.
Navrhol obrovské kľukaté bašty, prekladané hlbokými
priekopami a šikmými hradbami.
Desivá výzva pre každého útočníka.
A aj keby, ako bolo bežné,
útočníci nasadili baníkov, aby kopali pod múrmi,
čakal by ich šok.
Expert na jaskyne Eugenio Belgrano berie Claudia pozrieť si
tajnú podzemnú zbraň Cádizu.
V 18. storočí Španieli vybudovali sieť
troch kilometrov tunelov pod opevnením.
Tieto tunely mali malé miestnosti, ktoré sme nazvali „hornillos“,
ktoré boli naplnené pušným prachom.
Keď technik vedel, že nepriateľský tunel je už nablízku,
vyhodil do vzduchu celý tunel,
čo znemožnilo obliehanie mesta Cádiz.
Je to pre mňa veľmi pôsobivé,
tá podzemná obrana v kombinácii
s pozemnou obranou urobila mesto úplne nedobytné.
Francúzi zistili, že nielenže je Pozemná brána nedobytná,
ale záliv sa teraz hemžil
vojnovými loďami nového španielskeho spojenca, Británie.
Ich najlepšia šanca bola priblížiť sa
z opačnej strany zálivu, pozdĺž polostrova Trocadero
a uskutočniť prekvapivý útok na pevnosť Matagorda,
ktorá nebola vybavená na útok z pevniny.
Britské posily boli povolané na obranu pevnosti.
Rota 94. pešieho pluku
bola vyslaná na prepravu zbraní a mužov cez záliv.
Ale to nestačilo.
Všetko úsilia bolo márne
kvôli drvivej sile francúzskeho delostrelectva.
Francúzi priviezli 30 ťažkých kanónov veľkého kalibru,
z ktorých strieľali 24-librové strely,
čo dávalo obrannej posádke 140 mužov iba malú šancu.
Bitka bola pre obrancov ranou.
Polovica z nich bola zranená alebo zabitá.
A zvyšní muži boli nútení ustúpiť.
FRANCÚZSKE
Ale aj s Francúzmi v Matagorde,
boli obyvatelia Cádizu, vzdialení viac ako tri kilometre,
mimo dosahu ich zbraní
a chránení kráľovským námorníctvom.
Napoleonovi inžinieri teda vymysleli odvážny plán
na výrobu novej zbrane s oveľa väčším
dostrelom ako akékoľvek iné existujúce delo.
Samotná pevnosť Matagorda už neexistuje,
ale blízko miesta, kde kedysi stála,
zostali obrovské betónové základy.
Séria plošín na podporu 10 obrovských húfnicových kanónov
s kalibrom 8 palcov
a s dosahom až päť kilometrov,
dosť ľahko dosiahli na Cádiz.
Boli známe ako Veľké mínomety.
Francúzi teraz spustili masívne bombardovanie obrovskými
vybuchujúcimi granátmi na Cádiz.
Ale táto technológia nebola vyskúšaná.
Veľký mínomet bol veľmi silný,
ale bol nepresný.
Mnohé z granátov nikdy nevybuchli.
Dokonca jeden z granátov dopadol do mesta,
na preplnené miesto, a nikto nebol zranený.
Obliehanie trvalo osem mesiacov,
ale Cádiz zostal nedobytný.
Bol dobre zásobený a ťažko ozbrojený,
dokonca pravidelne vysielal partizánske výpady,
aby narušovali francúzske zásobovacie trasy.
Po celom Španielsku sa partizánske útoky, ako je tento,
stali pre Napoleona čoraz väčšou nočnou morou.
Na severe, s pomocou Portugalcov a Britov,
zatlačili Francúzov späť,
hroziac odrezaním Napoleonových síl okolo Cádizu.
Takže 24. augusta 1812
sa francúzski obliehatelia nakoniec zbalili a zamierili domov.
Španielska vláda bola chránená.
Cádiz bol jediným mestom v západnej Európe,
ktoré odolalo Napoleonovmu útoku.
Všetky obrany fungovali perfektne.
Je to veľmi pôsobivé.
Cádiz odolal.
Vojna na polostrove bola posledným prípadom,
kedy cudzia mocnosť okupovala Španielsko.
Konflikt však krajinu rozbil.
V nasledujúcom storočí
sa rozpadne kvôli veľmi odlišným predstavám
o tom, aké by malo byť moderné Španielsko.
Po napoleonských vojnách sa Španielska ríša začala rozpadať.
A začiatkom 20. storočia nezostalo prakticky nič.
Bez bohatstva, ktoré ríša priniesla,
sa Španielsko zredukovalo na jednu
z najchudobnejších agrárnych ekonomík v Európe.
Konflikt narastal medzi tými, ktorí uprednostňovali
moderné myšlienky ako demokracia alebo socializmus,
a tými, ktorí túžili po slávnej minulosti
mocnej ríše, silnej cirkvi, a silného autoritárskeho štátu.
V roku 1936 pravicoví nacionalistickí povstalci vedení F. Francom
začali vojenský prevrat proti socialistickej republikánskej vláde
pod vedením Manuela Azanu.
Polarizovaný národ bol vtiahnutý do krutej občianskej vojny.
Mestské oblasti na juhovýchode boli prevažne na strane
Azanovej republikánskej vlády,
zatiaľ čo konzervatívnejší sever a juhozápad prevažne
podporovali Francových nacionalistov.
REPUBLIKÁN NACIONALISTA
Jedno mesto podporujúce republikánov
sa stalo neslávne známym novým typom vojny,
ktorý sa prvýkrát objavil počas občianskej vojny...
Gernika.
Bolo pondelkové popoludnie 26. apríla 1937.
Trhový deň.
Hlavné námestie bolo preplnené,
keď kostolné zvony Santa Maria spustili poplach.
Nacionalistické lietadlá zatemnili oblohu.
Počas troch hodín bolo zhodených 50 ton výbušných
a zápalných bômb,
ktoré zrovnali so zemou tri štvrtiny mesta.
Tí, ktorí sa pokúsili o útek,
boli nemilosrdne bombardovaní stíhacími lietadlami.
Stovky ľudí bolo zabitých a zranených.
Hrôza útoku bola zachytená na Picassovom šokujúcom obraze Guernica.
A Gernika bola len jednou z mnohých.
Španielska občianska vojna bola prvou vojnou v dejinách,
ktorá sa vyznačovala systematickým kobercovým bombardovaním civilistov.
A dialo sa to po celej krajine.
Bývalý námorník Arthur Williams je vojenský historik a pilot,
prišiel do južného Španielska, aby preskúmal bombové útoky
a mimoriadnu reakciu civilného obyvateľstva.
Je ťažké si predstaviť,
v takýto obyčajný deň, po všetkých tých rokoch,
ako by sa tisíce ľudí, ktorí viedli svoje rušné každodenné životy
bránili proti neohlásenému útoku,
keď začali padať bomby z oblohy
a granáty začali vybuchovať na náhodných miestach.
Viete si predstaviť ten krvavý chaos a zmätok, ktorý by nastal.
Ale ako sa rebel ako Franco dostal k týmto strojom?
Lietadlá boli dodané nacistickým Nemeckom a fašistickým Talianskom.
Obe krajiny videli strategickú výhodu v neutralizácii Španielska
pre akýkoľvek budúci konflikt.
Nemecké lietadlá boli známe ako Légia Condor
a na krídlach mali nacionalistické diagonálne kríže.
Boli to lietadlá novej generácie,
ktoré sa stali desivými nacistickými ikonami druhej svetovej vojny.
A túto smrť umožnila nová stíhačka,
jedno z lietadiel, ktoré v ten deň v Gernike bombardovali civilistov.
Toto je Messerschmitt BF-109,
a bolo to jedno z najdôležitejších lietadiel
v histórii vojenského letectva.
Len niekoľko mesiacov po svojom prvom lete boli
tri BF-109 odoslané do Španielska na testovanie v reálnom svete.
A keď bolo lietadlo predstavené,
bolo to najpokročilejšie stíhacie lietadlo svojej doby.
Nemci ich počas španielskej občianskej vojny nasadili do boja asi 150.
Revolučný ľahký drak lietadla a štíhle krídla
mu dali rýchlosť a manévrovateľnosť, ktorá z neho v roku 1936
urobila najobávanejšie stíhacie lietadlo na svete.
Naproti tomu republikánske letectvo malo menší počet
sovietskych a zastaraných lietadiel, ktoré im jednoducho nemohli konkurovať.
BF-109 podporoval bombardéry pri obrovskom počte leteckých útokov,
ktoré boli zamerané na civilné obyvateľstvo po celom Španielsku.
Vzdušná nadvláda lietadla bola kľúčová pre ničivý
dosah, ktorý mali tieto nálety.
Ale v niektorých mestách sa civilisti zorganizovali,
aby sa bránili útokom.
A tu v južnom meste Almería
prišli s niečím výnimočným.
Aby sme odhalili majstrovské dielo obrany,
musíme ísť do podzemia.
Pod ulicami Almerie leží sa tiahne
päť kilometrov podzemných chodieb,
u miestnych obyvateľov známych ako „Refugios“.
Ale čo je na týchto tuneloch fascinujúce,
je to, že to nie je vojenský objekt.
Nejde o ochranu vojakov ani
pomoc pri protiútoku.
Ide čisto o záchranu životov obyčajných ľudí.
Od komunity si to vyžadovalo obrovské úsilie.
Od januára 1937 stovky dobrovoľníkov pomáhalo profesionálnym
baníkom kopať tieto tunely.
Tieto tunely vykopali ručne,
pomocou krompáčov a lopát.
Robotníci pracovali pod intenzívnym
časovým tlakom na dokončenie, uvedomujúc si, že katastrofa
by mohla prísť z neba každú chvíľu.
Ale sotva pár mesiacov po začatí tejto monumentálnej úlohy sa Refugios
v najväčšej skúške,
počas jednej z najšokujúcejších udalostí občianskej vojny.
29. mája 1937
pri pobreží španielskeho ostrova Ibiza
sovietski piloti lietajúci na bombardéroch
pre španielsku vládu zbadali cieľ,
identifikovaný ako nacionalistický bojový krížnik.
Až po tom, čo ho zasiahli a zabili alebo
zranili približne sto námorníkov,
zistili, že urobili chybu.
Bola to nebojová nemecká vojnová loď na hliadke
Nemecka.
Hitler zúril a rozhodol sa pomstiť
republikánskemu mestu Almería.
Na úsvite 31. mája, takmer štyri mesiace
po začatí výstavby,
almeríjsky verejný protiletecký kryt,
postavený iba z jednej štvrtiny, bol uvedený do prevádzky.
Nemecké vojnové lode kotviace pozdĺž pobrežia začali paľbu na mesto.
Ľudia sa začali hrnúť do tunelov,
zúfalo sa snažili hľadať útočisko pred
peklom, ktoré sa rozvíjalo nad zemou.
Stovky ťažkých námorných granátov padali
na Almeriu a zničili 200 budov.
Musíte si predstaviť, aké to bolo
dole v týchto klaustrofobických priestoroch, s tisíckami ľudí,
s mužmi, ženami, deťmi, staršími ľuďmi,
v dusivých podmienkach,
len aby unikli nočnej more nad ich hlavami.
Jedinou obranou, ktorú mali, bolo deväť metrov pôdy.
Štyridsať civilistov bolo zabitých,
ale mohli ich byť stovky, keby nebolo Refugios.
Hneď ako bolo pobrežie voľné, sa robotníci museli vrátiť
k razeniu tunelov cez mesto.
Kryty boli navrhnuté ako systém podpory života,
boli pripojené k nadzemným službám.
Jedným z najdômyselnejších aspektov
konštrukcie týchto krytov je skutočnosť, že využili
už existujúcu infraštruktúru mesta
na podporu tisícov ľudí,
ktorí sa tu uchýlili.
Napríklad ľudia, samozrejme, potrebujú
potraviny a pitnú vodu, aby prežili,
a tak zistíte, že tunely vedú pod
existujúcim trhovým námestím mesta.
Schodiská spájali trh s potravinami
a tiež miestnu nemocnicu s krytmi.
Lekári a zdravotné sestry, hneď ako
balóny vzlietli a začali sa nálety,
môžu priniesť svojich pacientov a zdravotnícky materiál
a všetko potrebné
priamo sem dole, a to veľmi rýchlo.
Toto tu bolo vybavené ako plne funkčná operačná sála,
a, samozrejme, ju potrebovali,
pretože tam hore padali bomby.
Máte obete, ktoré sem rýchlo nosia,
takže s nimi musia niečo urobiť.
Je nemožné zmerať psychologické škody
spôsobené civilistom pri bombardovaní,
ale v týchto tuneloch je aspoň náznak,
ako to ovplyvnilo deti.
Ak sa pozrieme na tento stĺp,
môžete vidieť hrubé nákresy zobrazujúce scény dňa.
Tu máme niekoľko lietadiel.
Pozrite, štyri sa k nám blížia.
Sú tam vrtule, podvozok.
A toto je dom.
Pravdepodobne sú toto stopy od granátov dopadajúcich na mesto.
Tu máte deti, ktoré kreslia, čo vidia,
a toto sú vojnové lietadlá nad domami a vojnové lode ostreľujúce ich mesto.
A v nevinnosti mladosti, práve zachytili daný okamih.
Od začiatku výstavby až do konca vojny Refugios
v Almerii zasiahlo približne 40 leteckých bombardovacích náletov.
Tieto kryty mohli zachrániť tisíce životov.
Tunely Refugios nie sú pevnosťou ani hradom.
Nie sú určené na umiestnenie superzbraní
ani na poskytnutie taktickej vojenskej výhody vojakom.
Sú účelovo postavené na ochranu životov nevinných civilistov.
A to z nich robí jeden z najpôsobivejších obranných systémov
kdekoľvek v Európe.
Vďaka svojej vzdušnej prevahe
sa nacionalisti blížia k víťazstvu.
A 31. marca 1939
Almeria,
jedna z posledných republikánskych bášt, bola nútená vzdať sa.
Jeho obyvatelia sa vynorili zo svojich podzemných úkrytov,
v bezpečí, ale na správu o úplnom víťazstve nacionalistov.
Po vojne
Refugios v Almerii na takmer 60 rokov upadli do zabudnutia.
Keď boli znovu otvorené,
Francov militaristický režim bol už dávno preč.
Dnes sa Španielsko stále borí s národnými rozdielmi.
Ale pokojne sa transformovalo na pokrokovú demokraciu.
Miesto, kde sa protichodné myšlienky s väčšou pravdepodobnosťou riešia
dialógom než násilím.
Jeho armáda sa od politiky dištancovala a opäť sa zameriava na globálny rozmer.
Ale namiesto ochrany flotíl s pokladmi
sa zúčastňuje bezpečnostných operácií NATO,
Európskej únie, a Organizácie Spojených národov.
Preklad titulkov: Anna Mate Ivanicova