Azi e o democrație puternică și o putere militară însemnată.
Dar, aflată la răscrucea dintre continente,
Spania s-a confruntat în mod repetat cu invazii
atât din interiorul, cât și din afara Europei.
Țara a fost câmpul pe care s-au dus lupte pentru pământuri,
bogății și, mai presus de toate, pentru mentalități.
Aceasta e povestea extraordinară a apărării Spaniei
în secole întregi de lupte religioase...
Păreau prinși într-o capcană care avea să le aducă sfârșitul.
...și bătălii dure pentru protejarea bogățiilor imperiului său.
După atacul înspăimântător asupra orașului, Cádiz era ruinat.
Toate au dus la un război civil extrem de dur în secolul XX.
Masele de oameni s-au retras în tuneluri.
Mii de bărbați, femei, copii și bătrâni
încercau doar să scape de coșmarul care s-a abătut asupra lor.
Fiecare țară e prizoniera propriei sale geografii,
fie că e mărginită de munți, râuri,
mări sau stânci
și trebuie să își apere granițele împotriva atacurilor...
...pe uscat, în aer și în largul mării.
Această serie explorează structurile incredibile,
armele ingenioase și strategiile geniale
care au modelat țările europene cele mai întărite în luptă
în ultimul mileniu
și au jucat un rol crucial în crearea națiunilor de astăzi.
SPANIA
Vastele castele, palate și catedrale din Spania
se numără printre cele mai grandioase și cele mai exotice din Europa.
Monumentele impresionante șoptesc istoria eroică a acestei națiuni.
Sufletul său a fost modelat de lupte brutale, sub imperii dârze.
Spania se află în sud-vestul Europei și face parte din Peninsula Iberică,
aproape atingând extremitatea nordică a Africii.
Acum 1.300 de ani,
Spania se afla la granița celui mai mare imperiu din lume la acea vreme,
un califat islamic puternic, care se întindea din Asia Centrală
până la strâmtoarea Gibraltar unde, în 711,
califatul a lansat o invazie care avea să schimbe Spania pentru totdeauna.
Armate de câteva mii de războinici islamici
au pus mâna pe pământurile fertile și pe resursele minerale spaniole.
În câțiva ani,
invadatorii au revendicat o mare parte a Peninsulei Iberice pentru califat.
Acesta a fost doar începutul conflictului dintre Europa creștină
și invadatorii nord-africani.
Istoricul dr Onyeka Nubia a venit în sud-vestul Spaniei,
inima puterii islamice, ca să studieze tacticile și bătăliile vremii.
Oamenii care au venit din Africa
și Anatolia sunt numiți colocvial mauri
și au condus zone extinse din Peninsula Iberică
timp de aproape opt secole.
Ei și-au numit regatul Al-Andalus.
Maurii au adus cu ei în Al-Andalus o cultură nouă și sofisticată.
Cum se trăia sub dominația maură?
Această cultură a fost o sinteză a culturii antice grecești,
a obiceiurilor antice romane și a tradițiilor islamice musulmane,
toate combinate, iar sistemele de apă curentă pe care le vedeți aici
și încălzirea subterană indică opulența acelei civilizații,
un rafinament poate al uneia dintre cele mai avansate civilizații
care exista în Europa de Vest la acea vreme.
Dar, în timp ce în sud Spania islamică înflorea și se îmbogățea,
în nord, armatele creștine începeau să recucerească teritorii.
Al-Andalus a devenit vulnerabil la amenințările invaziei dinspre mare.
În lupta pentru supraviețuirea Spaniei islamice,
un loc care s-a dovedit critic a fost un punct de legătură comercial,
care lega Al-Andalus de restul lumii musulmane și Mediterana.
Acesta a fost portul sudic Málaga.
În 1057, Málaga se afla sub controlul unui dictator militar islamic,
emirul din Granada, Badis ibn Habus,
iar prioritatea sa era apărarea acestui port vital.
Ibn Habus a ridicat o citadelă
puternică din punct de vedere geografic, strategic și militar,
un fort invincibil.
Soluția sa s-a numit Alcazaba.
Cocoțată pe un deal de la marginea de sud-est a orașului,
Alcazaba domina portul și împrejurimile sale.
Geografic, cetatea se afla într-o poziție optimă.
Un eventual atac ar fi fost observat de oriunde din cetate.
Dar conceptul defensiv al acestei cetăți o făcea unică.
Avea două niveluri, un zid exterior înalt, cu turnuri distanțate uniform
și o incintă fortificată care proteja palatul.
Chiar dacă atacatorii ar fi pătruns prin intrarea fortificată,
ei s-ar fi trezit într-un labirint de coridoare
închise de o serie de porți viguroase.
O forță de atac avea nevoie de avânt și viteză pentru a cuceri castelul.
Această construcție, cu cotituri și curbe strânse
și cantonamente apropiate tăia avântul invadatorilor.
Atacul nu era niciodată suficient de rapid ca să cucerească cetatea.
Dar cel mai mare pericol venea de sus.
Armata atacatoare era întâmpinată cu sulițe, ulei fiert, deșeuri
sau cu principala armă a apărătorului: arcul scurt și arbaleta.
Arbaletele erau ușor de folosit și extrem de precise la distanță mică,
iar crenelurile ofereau protecția necesară reîncărcării armei.
Arcul scurt, manevrat cu iscusință, era ideal pentru a trage săgeți rapid.
Era arma perfectă pentru apărarea cetății.
Când ieșeau în curtea deschisă,
atacatorii se loveau de o ploaie ucigașă de săgeți
care veneau din toate unghiurile.
Geniul construcției lui ibn Habus e oglindit clar de aceste ziduri.
Turnurile, turnulețele și pasarelele protejau alte turnuri,
turnulețe și pasarele prin atacuri intersectate.
Orice invadator era întâmpinat de mai multe linii de apărare.
E o construcție genială.
A fost un fel de joc pe calculator medieval, letal,
cu niveluri tot mai dificile, imposibil de trecut.
Oamenii care au construit aceste palate trebuie să se fi simțit
mai presus de orice atac,
în siguranță în citadela puterii lor.
Apărarea Alcazaba era atât de formidabilă,
încât, în primii 400 de ani,
nu a avut loc nicio încercare de asediere a cetății.
Dar se apropia ziua răfuielii finale.
Armatele creștine au continuat să înainteze treptat spre sud,
iar până în secolul XV tot ce mai rămăsese din Al-Andalus
era Emiratul Granadei.
Guvernată din somptuosul palat Alhambra din Granada,
Spania islamică era pe cale să treacă prin cel mai dur test.
Armatele monarhilor creștini regele Ferdinand și regina Isabela
le întreceau numeric pe cele ale maurilor și înaintau spre Málaga.
Aduceau cu ele armament de ultimă generație,
artilerie care putea trage până în mijlocul cetăților.
În mai 1487, armatele lui Ferdinand și Isabela au înconjurat Málaga
cu 80.000 de soldați și cea mai mare artilerie din istoria Spaniei.
Armatele au blocat accesul în port al oamenilor și proviziilor
și apoi le-au cerut maurilor să se predea.
Dar liderul celor 15.000 de mauri apărători, asprul și carismaticul
Hamet el Zegrí a refuzat și avea toate motivele să fie încrezător.
Maurii modernizaseră apărarea orașului Málaga
cu un zid impunător de patru metri grosime în jurul orașului
și un zid exterior suplimentar împotriva atacurilor dinspre nord.
Dar arma secretă a lui el Zegrí se afla în est,
unde un deal abrupt oferea un punct de observație strategic.
Aici, maurii au construit
un alt castel întărit, de observație, care se înălța deasupra Alcazaba,
castelul Gibralfaro.
Gibralfaro era într-adevăr inovator.
Cel mai mare avantaj al lui el Zegrí a fost construirea fortificației
ținând cont de inovații
și de ideea că putea fi atacată cu praf de pușcă, tunuri și puști.
Dacă priviți în jur, puteți vedea că ne aflăm la altitudine,
sus pe culmea muntelui.
Această poziție este importantă strategic fiindcă e avantajoasă.
Apărătorii din Gibralfaro
ar fi putut trage în armata atacatoare întreaga zi,
iar invadatorii nu ar fi putut riposta.
Parapetele și turnurile au fost construite cu o anumită elevație,
iar tunurile sau puștile invadatorilor nu puteau trage până în vârf.
Málaga avea cele mai puternice fortificații din întregul Al-Andalus.
Dar s-a confruntat cu o putere de foc nemaiîntâlnită în țară.
Viitorul islamului și creștinismului depindea de bătălia care urma.
Lupta a început cu focurile trase de tunurile lui Ferdinand.
După săptămâni de bombardamente, zidul exterior a fost străpuns.
Maurii înverșunați au luptat ca să combată trupele lui Ferdinand,
dar au fost forțați să se retragă în spatele zidului principal.
Apărătorii păreau prinși într-o capcană
care avea să le aducă sfârșitul.
Ferdinand a adus arme noi, tunurile sale grele Lombard,
care trăgeau cu ghiulele de fier de 30 kg
și încercau să spargă zidurile principale ale orașului Málaga.
Dar zidurile au rezistat.
Refuzând în continuare să se predea,
el Zegrí a lansat raiduri pentru a teroriza taberele creștine.
Creștinii au decis să escaladeze conflictul, iar regina Isabela
era o maestră a logisticii, care a reușit acest lucru.
Au fost aduse alte mii de soldați și turnuri mobile de asediu.
Ca răspuns, maurii au săpat sub turnuri și le-au aruncat în aer.
Însă oricât de aprig au luptat, maurii nu au putut sparge blocada.
Atacatorii au oprit importul de hrană și rezervele de apă s-au epuizat.
În cele din urmă, după trei luni de lupte,
Ferdinand a distrus turnul care păzea un pod-cheie către oraș,
permițând accesul trupelor creștine.
Cetățenii din Málaga ajunseseră să mănânce pisici,
câini și frunze, iar la 13 august
le-au cerut clemență lui Ferdinand și Isabelei.
Dar el Zegrí și trupele sale din Alcazaba au refuzat să se predea,
sperând în continuare să primească întăriri.
Contrar așteptărilor, ei au continuat să lupte.
În cele din urmă, apărătorii din Alcazaba
au fost forțați să-și abandoneze poziția de sus, din Gibralfaro.
Alcazaba era legată de Gibralfaro
printr-un coridor fortificat numit Coracha.
Coracha era o cale de scăpare, pe unde soldații și armele
se puteau retrage de la o cetate la alta.
Oamenii lui el Zegrí au urcat pe Coracha până la Gibralfaro.
Acolo, inamicul i-a atacat furibund, dar nu a spart apărarea.
El Zegrí a rezistat în cetate timp de o săptămână, dar, în cele din urmă,
nu fortificațiile au fost cele care au eșuat.
Întăririle sale nu au mai sosit.
Ferdinand le-a distrus înainte ca ele să ajungă la Málaga.
Când a realizat acest lucru, el Zegrí nu a mai avut de ales.
La 19 august 1487, el s-a predat.
Multe trupe și cetățeni din Málaga au fost vânduți ca sclavi.
El Zegrí însuși a murit în închisoare.
În orașul Málaga, simbolul musulman al semilunii a fost înlocuit
cu cel al crucii.
Mica moschee din Gibralfaro a devenit o capelă creștină.
Dar Ferdinand și Isabela au mai dus alți cinci ani de lupte sângeroase,
până în 1492, când au capturat în sfârșit Granada.
După aproape 800 de ani, întreaga Spanie era din nou creștină.
Dar acest cuplu al puterii abia își începea cuceririle.
În același an, cei doi au luat o decizie capitală
și și-au asumat riscul de a-l finanța pe tânărul marinar Cristofor Columb,
aflat în căutarea unei rute spre vest către India.
Din cenușa califatului islamic
era pe cale să se ridice un nou imperiu,
Imperiul spaniol.
În octombrie 1492, Cristofor Columb a debarcat în Bahamas
cu doar trei nave mici,
un episod seismic care a transformat Spania în superputere mondială.
Noul său imperiu s-a extins în curând în Caraibe
și a inclus întinderi mari din America de Nord și de Sud.
Totuși, pentru populațiile indigene, aceasta a fost o catastrofă.
Modernizarea și noua religie au adus cu ele și sclavia.
Războiul și bolile au decimat milioane de oameni, în timp ce spaniolii
duceau aurul și argintul în țara mamă.
Cele mai multe comori erau importate prin portul Cádiz din Atlantic,
un oraș poziționat precar la capătul unei peninsule înguste.
Istoricul Claudio Lozano a investigat
cum aceste bogății au făcut Cádizul vulnerabil în fața dușmanilor Spaniei.
Importul tuturor acestor bogății din Lumea Nouă,
dar și întreaga mitologie referitoare la El Dorado
și la Lumea Nouă extrem de bogată au transformat
portul Cádiz imediat într-o țintă.
Cel mai grav atac asupra Cádizului a avut loc în 1596,
în timpul unui război dur de 20 de ani cu Anglia și Olanda, țări protestante.
150 de nave și 15.000 de oameni au fost conduși de regina Elisabeta I.
În zorii zilei de 30 iunie, tunurile Marinei Regale au deschis focul
asupra navelor spaniole care păzeau flota cu tezaurul din golf.
Tunurile și navele de război ale Cádizului nu au putut opri atacul,
iar invadatorii s-au năpustit asupra flotei ce adăpostea tezaurul.
Apoi, au pătruns în oraș și l-au jefuit.
Echipajele au făcut ravagii,
incendiind clădirile și furând comorile pe care le-au găsit.
Imaginați-vă teroarea localnicilor care și-au văzut orașul arzând,
familiile ucise și averile furate.
După atacul înspăimântător asupra orașului, Cádiz era ruinat.
A fost un dezastru pentru Spania.
Pierderea orașului Cádiz a amenințat rutele de aprovizionare și Imperiul.
Spaniolii au fost constrânși să apere sau să abandoneze Cádizul.
Regele Spaniei a pus la cale un plan ambițios de reconstrucție
sub conducerea unui inginer militar extrem de iscusit, Cristobal de Rojas.
Pentru apărarea Cádizului,
de Rojas a adoptat tehnicile de apărare moderne europene.
Pentru a apăra orașul împotriva atacurilor dinspre mare,
el a construit o fortăreață în formă de stea, Castillo de Santa Catalina.
Bastioanele ascuțite erau pregătite de apărare din toate direcțiile.
Golful în sine era protejat de o poartă naturală,
care nu era traversată de niciun pod la vremea aceea.
De Rojas a proiectat două noi forturi pentru a o păzi:
pe malul estic, Castillo Matagorda,
iar pe malul vestic, Castillo San Lorenzo del Puntal.
Aceste două forturi le-au oferit spaniolilor controlul complet
asupra rutelor maritime de intrare și de ieșire din golf.
Pentru a-și proteja cetățenii, apărarea Cádizului a fost dublată
de un zid bine înarmat.
Apărarea Cádizului împotriva atacurilor maritime
a fost un proiect militar ambițios al acestei țări,
care a transformat orașul în unul dintre cele mai protejate din Spania.
În următoarele două secole,
Cádiz a suferit o serie de atacuri din partea Angliei și a aliaților săi.
Dar datorită fortificațiilor sale robuste,
niciun atacator nu a reușit să pătrundă în oraș sau în golf.
Cádiz părea inexpugnabil.
Imperiul spaniol a continuat să înflorească
până la sfârșitul secolului XVIII.
Dar un imperiu din nord, aflat în expansiune, îl amenința.
Supraviețuirea Spaniei depindea de fortificațiile din Cádiz.
În 1803 au început Războaiele Napoleoniene.
Spania a sprijinit Franța contra Marii Britanii și Portugaliei,
dar acest lucru s-a schimbat dramatic când Napoleon a invadat Spania.
În 1808, guvernul spaniol a fugit din Madrid la Sevilla,
apoi s-a retras la Cádiz.
Așadar, Cádiz a fost ultima speranță de recuperare a independenței Spaniei.
A putut Cádizul să se apere împotriva unui atac pe uscat
din partea puternicii armate a lui Napoleon?
Încă din anii 1500, formidabila Puerta de Tierra
sau „Poarta Pământului” a dominat intrarea în oraș,
dar a fost străpunsă în timpul atacul englez din 1596.
Cristobal de Rojas a perfecționat fortificațiile terestre.
El a proiectat bastioane uriașe în zig-zag,
intercalate cu șanțuri adânci și metereze în pantă.
Acestea au reprezentat o provocare terifiantă pentru orice invadator.
Deși, așa cum se întâmpla deseori,
atacatorii apelau la mineri să sape sub ziduri, ei tot cădeau în capcană.
Eugenio Belgrano, expert în săpături,
îl duce pe Claudio să vadă arma secretă subterană a orașului Cádiz.
În secolul XVIII, spaniolii au clădit o rețea de tuneluri de 3 km
pe sub fortificații.
Aceste tuneluri erau prevăzute cu camere mici denumite „hornillos”,
care erau umplute cu praf de pușcă.
Când afla că tunelul inamic se apropia,
inginerul arunca în aer toată această galerie,
făcând imposibil asediul orașului Cádiz.
E foarte impresionant cum apărarea subterană a fost combinată
cu apărarea terestră pentru a face orașul complet inexpugnabil.
Francezii au descoperit nu numai că poarta terestră era de nepătruns,
dar și că în golf pătrunseseră navele de război ale Marii Britanii.
Erau nevoiți să se apropie din partea opusă a golfului,
dinspre peninsula Trocadero și să atace spontan fortul Matagorda,
care nu era echipat pentru un atac de pe uscat.
Au fost chemate întăriri britanice pentru a apăra fortul.
O companie a Regimentului 94 Infanterie
a transportat urgent arme și luptători de cealaltă parte a golfului.
Dar nu a fost suficient.
Toate eforturile au fost zadarnice din cauza puterii artileriei franceze.
Francezii au adus 30 de tunuri care trăgeau cu ghiulele de 10 kg,
iar garnizoana de apărare de 140 de militari nu a făcut față.
În bătălie, jumătate dintre apărători au fost răniți sau uciși.
Luptătorii rămași au fost nevoiți să se retragă.
Deși francezii au cucerit Matagorda,
locuitorii din Cádiz, aflați la peste 3 km distanță,
erau protejați de Marina Regală, dincolo de raza de acțiune a armelor.
Astfel, inginerii lui Napoleon au construit o nouă armă,
cu o rază de acțiune mult mai mare decât orice alt tun existent.
Fortul Matagorda în sine nu mai există,
dar aproape de locul unde a fost odată au rămas fundații enorme din beton,
o serie de platforme care susțineau tunuri Howitzer cu calibrul de 20 cm
și cu o rază de acțiune de 5 km, ce puteau atinge ușor orașul Cádiz.
Acestea erau cunoscute sub numele de mortiere uriașe.
Francezii au dezlănțuit un bombardament masiv
cu grenade explozive uriașe asupra orașului Cádiz.
Era o tehnologie nouă la acea vreme.
Mortierul uriaș era foarte puternic, dar era imprecis.
Multe obuze nu au explodat.
Unul dintre obuze a căzut în oraș, într-un loc aglomerat,
și nimeni nu a fost rănit.
Asediul a continuat timp de opt luni dar Cádiz a rămas necucerit.
Orașul era aprovizionat și puternic înarmat,
iar gherilele atacau regulat liniile de aprovizionare franceze.
În întreaga Spanie, atacurile de gherilă
au devenit un coșmar tot mai mare pentru Napoleon.
În nord, gherilele i-au respins pe francezi,
amenințând să-i blocheze forțele lui Napoleon din jurul Cádizului.
Astfel, la 24 august 1812,
asediatorii francezi și-au făcut bagajele și s-au întors acasă.
Guvernul Spaniei fusese protejat.
Cádiz a fost unicul oraș vest-european care l-a respins pe Napoleon.
Toate apărările au funcționat perfect. Mi se pare foarte impresionant.
Cádizul a rezistat.
Războiul peninsular a fost ultima dată când o putere străină a ocupat Spania.
Dar conflictul a lăsat în urmă o țară zdrobită.
Secolul următor avea să fie marcat de ideologii diferite
privind Spania modernă.
În urma Războaielor Napoleoniene, Imperiul spaniol s-a prăbușit.
La începutul secolului XX, nu mai rămăsese nimic din acesta.
În lipsa bogățiilor aduse de imperiu,
Spania a devenit una din cele mai sărace economii europene.
S-au întețit conflictele dintre cei care favorizau ideile moderne
precum democrația sau socialismul
și cei care tânjeau după trecutul glorios al imperiului puternic,
o biserică puternică și un stat autoritar viguros.
În 1936, rebelii naționaliști de dreapta conduși de Francisco Franco
au lansat o lovitură de stat împotriva guvernul socialist republican,
condus de Manuel Azaña.
Națiunea polarizată a fost absorbită într-un război civil violent.
Zonele urbane din sud-est au sprijinit guvernul republican al lui Azaña,
în timp ce nordul conservator
și sud-vestul au susținut în principal naționaliștii lui Franco.
Un oraș susținător al republicanilor a introdus un nou tip de tactici,
aplicate pentru prima dată în timpul Războiului Civil Spaniol: Guernica.
În după-amiaza zilei de luni, 26 aprilie 1937, de ziua pieței,
târgul principal era plin, dar clopotele bisericii au dat alarma.
Avioanele naționaliste au întunecat cerul.
În trei ore, 50 t de explozibil puternic
și bombe exploziv-incendiare au fost aruncate de sus,
distrugând trei sferturi din oraș.
Oamenii au fost mitraliați fără milă de avioanele de vânătoare.
Sute de locuitori au fost uciși și răniți.
Oroarea atacului a fost surprinsă în pictura lui Picasso „Guernica”.
Guernica a fost doar începutul.
Războiul Civil Spaniol a fost primul război din istorie
în care civilii au fost bombardați sistematic
în toată țara.
Fostul pușcaș marin Arthur Williams este istoric militar și pilot.
El investighează bombardamentele din sudul Spaniei
și răspunsul extraordinar al populației civile de aici.
E greu să-ți imaginezi, atâția ani mai târziu,
cum miile de oameni care își vedeau de viața lor de zi cu zi
s-au apărat împotriva atacului neanunțat,
când au fost bombardați de sus
și proiectilele explodau la întâmplare.
Imaginați-vă haosul sângeros și confuzia care au urmat.
Dar cum a pus mâna un rebel ca Franco pe aceste aeronave?
Avioanele au venit din Germania nazistă și din Italia fascistă,
care au apreciat avantajul strategic al neutralizării Spaniei
în cazul oricăror conflicte viitoare.
Avioanele germane făceau parte din Legiunea Condor
și aveau cruci diagonale naționaliste vopsite pe aripi.
A fost o generație nouă de avioane,
care au devenit embleme naziste în al Doilea Război Mondial.
Permițând atacul mortal din aer,
alte avioane noi de luptă au mitraliat civili în acea zi în Guernica.
Acesta este Messerschmitt BF109, una din cele mai importante aeronave
din istoria aviației militare.
La numai câteva luni după zborul inaugural,
trei BF109 au fost trimise în Spania pentru teste în scenarii reale,
fiind cele mai avansate avioane de vânătoare ale vremii lor.
Germanii au trimis 150 de avioane să lupte în Războiul Civil Spaniol.
Cadrul revoluționar și ușor și aripile subțiri îi confereau avionului viteză,
iar în 1936 devenise cel mai de temut avion de vânătoare din lume.
Forțele aeriene republicane aveau un număr mai mic de avioane sovietice
și învechite, care pur și simplu nu îi puteau face față.
BF109 a sprijinit bombardierele într-un număr mare de atacuri aeriene
care au vizat populația civilă de pe întreg teritoriul Spaniei.
Superioritatea aeriană a aeronavei a fost esențială
pentru impactul devastator al acestor raiduri.
Dar, în unele orașe, civilii s-au apărat împotriva atacurilor.
În orașul sudic Almeria, aceștia au găsit o soluție extraordinară.
Pentru a descoperi această capodoperă a apărării, mergem în subteran.
Sub străzile din Almeria se află aproape 5 km de pasaje subterane
cunoscute local sub numele de „Refugios”.
E fascinant că aceste tuneluri nu erau de tip militar,
nu erau destinate protejării soldaților sau contraofensivelor,
ci pur și simplu erau menite să salveze viețile oamenilor de rând.
Întreaga comunitate a depus un efort uriaș.
Din ianuarie 1937,
sute de voluntari au ajutat minerii profesioniști să le sape.
Au excavat aceste tuneluri manual, folosind doar târnăcoape și lopeți.
Muncitorii au trudit sub presiunea timpului,
știind că dezastrul se putea abate din cer în orice moment.
După doar câteva luni de trudă monumentală,
Refugios au fost supuse celui mai mare test,
într-unul dintre cele mai șocante episoade din timpul Războiului Civil.
La 29 mai 1937, în largul coastei insulei spaniole Ibiza,
piloții sovietici de bombardiere au reperat o țintă,
identificată ca fiind un crucișător de linie naționalist.
După ce l-au lovit și au ucis aproximativ 100 de marinari,
au descoperit că de fapt au făcut o greșeală.
Au distrus nava de război germană necombatantă Deutschland.
Hitler s-a înfuriat și a decis să se răzbune pe orașul Almeria.
La 31 mai, la patru luni de la începerea construcției,
adăpostul public antiaerian, construit în proporție de 25%, a fost folosit.
Navele de război germane de pe coastă au deschis focul asupra orașului.
Oamenii s-au refugiat în tuneluri,
încercând cu disperare să fugă de iadul de la suprafață.
Sute de obuze navale grele au căzut peste Almeria,
distrugând 200 de clădiri.
Încercați să vă imaginați cum era subteranul,
cu aceste spații înguste, pline cu mii de oameni,
bărbați, femei, copii, bătrâni, care aproape se sufocau
în încercarea de a scăpa de coșmarul de deasupra capetelor lor.
Singura apărare pe care o aveau erau 9 m de pământ.
40 de civili au fost uciși,
dar ar fi putut fi sute, dacă nu ar fi existat Refugios.
După ce s-au liniștit apele,
muncitorii s-au întors la săpatul tunelurilor prin oraș.
Adăposturile erau un sistem de susținere a vieții,
conectat la serviciile de la suprafață.
Unul dintre cele mai ingenioase aspecte ale proiectării a fost faptul
că tunelurile au exploatat infrastructura existentă a orașului
pentru a susține miile de oameni care se refugiau în ele.
De exemplu, oamenii aveau nevoie de hrană și apă pentru a supraviețui.
Tunelurile se întindeau pe sub piața existentă a orașului.
Scările legau piața alimentară și spitalul local de adăposturi.
De îndată ce începeau raidurile aeriene, medicii și asistentele
își aduceau pacienții, proviziile medicale
și tot ce aveau nevoie aici jos, foarte repede.
Acesta a fost gândit ca un teatru de operații funcțional.
Era nevoie de unul, fiindcă bombele cădeau la suprafață.
Victimele erau coborâte aici într-un ritm alert.
Trebuiau să poată fi preluate toate.
E imposibil să evaluăm traumele psihologice ale civililor bombardați,
dar în tuneluri s-au păstrat indicii despre cum au fost afectați copiii.
Dacă ne uităm pe acest pilon,
putem vedea graffitiuri neprelucrate care descriu scene din acele zile.
Aici sunt multe avioane. Iată, patru dintre ele vin spre noi.
Acelea sunt elicele și șasiul.
Iar aceasta este o casă.
Probabil că aceste semne de aici sunt obuze aruncate peste oraș.
Copiii au desenat ceea ce au văzut,
iar acestea sunt avioane de război deasupra caselor
și nave de război care le bombardau orașul.
În inocența tinereții lor, ei au surprins un moment istoric.
De la începutul construcției Refugios și până la sfârșitul războiului,
Almeria a suferit aproximativ 40 de bombardamente aeriene.
Este posibil ca adăposturile să fi salvat mii de vieți.
Tunelurile Refugios nu sunt un fort sau un castel,
nu au fost menite să adăpostească arme
sau să ofere un avantaj militar tactic,
ci au fost construite pentru a proteja viețile civililor nevinovați.
De aceea, ele formează un sistem de apărare extrem de impresionant
la nivel european.
În mare parte datorită superiorității lor aeriene,
Naționaliștii se apropiau de victorie.
La 31 martie 1939, Almeria, una dintre ultimele fortărețe republicane,
a fost forțată să se predea.
Cetățenii săi au ieșit din subteran în siguranță,
dar au aflat de victoria naționalistă totală.
După război, Refugios din Almeria au fost uitate timp de 60 de ani.
Când au fost redeschise, regimul militarist al lui Franco se încheiase.
În prezent, Spania încă se confruntă cu diferențe naționale,
dar s-a transformat pașnic într-o democrație progresistă.
E un loc în care ideile conflictuale sunt abordate
mai degrabă prin dialog decât prin violență.
Armata spaniolă a abandonat politica și s-a orientat spre lumea exterioară,
iar în loc să protejeze flotele cu tezaur
ia acum parte la operațiuni de securitate în cadrul NATO,
al Uniunii Europene și al Organizației Națiunilor Unite.
Traducerea: Daniela Pandichi