Vi fik faktisk et køretøj.
Landet har en af Europas mindste befolkninger,
men Finland har en moderne hær, dobbelt så stor som den britiske
og med det stærkeste artilleri i Vesteuropa.
Hele landet er forberedt på at blive en fæstning.
Broer kan sprænges for at standse en invasion.
Veje kan omdannes til landingsbaner.
Men hvorfor?
Det her er den utrolige historie om en nation,
der er skabt af kampe mellem supermagter.
Alle 70 krigsskibe åbner en kraftig beskydning.
Landet overlevede 2. verdenskrig mod enorme odds ...
De stod over for en overvældende modstander.
Det må have været skræmmende.
... og den kolde krig.
Det har gjort Finland til et af verdens bedst forsvarede lande.
En hel by kan sagtens overleve under jorden.
Alle lande er fanger af deres geografi.
De er omgrænset af bjerge, floder, have
eller sten.
Og alle lande må forsvare grænserne mod angreb.
Til lands, i luften og til søs.
Denne serie udforsker de utrolige bygningsværker,
geniale våben og fremragende strategier,
der har formet Europas mest kamphærdede lande
gennem de sidste 1000 år.
De har spillet en vigtig rolle i at skabe de nationer, vi ser i dag.
En afsides og fredfyldt ødemark,
et kludetæppe af magiske skove og spejlsøer,
har i over 2000 år været hjemsted for finsktalende mennesker.
I dag er dette land med rensdyr og saunaer
hjemsted for en sofistikeret økonomi,
og finner har ry for at være de lykkeligste mennesker i verden.
Men dette eventyrland er meget sårbart.
Det befinder sig langt mod nord i Europa mellem øst og vest,
og Finland ligger strategisk ved Østersøen.
For at forstå, hvordan Finland voksede i skyggen af supermagterne,
skal vi 150 år tilbage i tiden,
til en tid, før Finland eksisterede som nation.
Til en bemærkelsesværdig befæstet ø, en skueplads for blodige slag
og stolt kendt blandt finnerne som "Finlands fæstning".
Andy Torbet er marinarkæolog
og tidligere soldat med stor interesse for militærhistorie.
Bag mig ligger Helsinki, Finlands hovedstad,
men foran mig er en gruppe små øer, der hedder Suomenlinna på finsk.
Jeg er på vej dertil for bedre at forstå den påvirkning,
de har haft på landets historie.
Kun 20 minutters sejlads fra Helsinki
ligger Suomenlinna, en gruppe på otte øer.
De er stærkt befæstet med seks kilometer forsvarsmure,
der beskytter en stor flådebase på 200 bygninger.
Den er fyldt med kanoner, der huses i stjerneformede fæstningsmure
på op til ni meters tykkelse.
Ydermuren gav forsvarerne to store fordele.
Den første var, at kanonerne stod i de små, beskyttende alkover,
og ikke oppe på muren, hvor de er sårbare.
Og den anden er murens form.
Zigzag-designet betød, at kanonerne stod,
så deres ildbuer ville krydse, og der ikke var blinde vinkler.
Så var der ingen sikre steder for fjenden at angribe.
Den, der kontrollerede Suomenlinna, havde enorm magt i Østersøen.
I det 18. århundrede var det Sverige.
Men i det 19. årh. blev Suomenlinna og de finsktalende områder russiske.
SVERIGE RUSLAND
Det bliver en ny russisk provins, der kaldes Storhertugdømmet Finland.
Suomenlinna gav russerne vigtig beskyttelse
til deres baltiske handelsruter og bevogtede indsejlingen til Helsinki.
Men Storhertugdømmet Finland, der lå på Ruslands vestlige grænse,
var sårbart for angreb fra Ruslands fjender.
Og i 1855 var Ruslands fjender dem her, nemlig briterne.
Det hele skyldtes en kamp, næsten 1500 km væk på Krim,
som Storbritannien og dets allierede ville holde fri for russisk kontrol.
Så for at ramme russerne, hvor de mindst ventede det,
sendte briterne og franskmændene en flåde til Østersøen
for at angribe Suomenlinna.
En morgen i 1855 vågner fortets forsvarere.
De ser 70 krigsskibe i horisonten,
frustrerende nok uden for rækkevidde af fortets kanoner.
De er fra den franske og engelske flåde,
og de ligger stille og ubevægelige i dagevis.
Helsinkis indbyggere frygter for døden og flygter i rædsel.
Det siges, at en søndag morgen hører forsvarerne en lyd.
De lytter intenst, og vinden blæser en lav bastone ind.
Det er de engelske sømænd, der synger en salme.
Så stopper sangen, og verden bliver stille.
Så åbner alle 70 krigsskibe en kraftig beskydning mod fortet.
Forsvarerne stod over for et nyt våben: raketter.
Fordi de var lette,
kunne raketter affyres i store salver fra små både på klos hold.
De var fyldt med brandstiftende midler og ødelæggende.
De kraftige brande ødelagde mange bygninger i Suomenlinna.
Helsinkis indbyggere så til i rædsel.
Og efter to dages konstant bombardement ...
... tav kanonerne.
Da bombardementet stoppede,
antog de folk, der ikke var flygtet fra Helsinki, at de var de næste,
og i dagevis ventede de på det uundgåelige angreb.
Men skibene gjorde intet.
Og lige så brat som de krigsskibe var kommet,
der lå for anker derude, vendte de bare om og sejlede væk.
Hvorfor?
Årsagen til tilbagetrækningen fra fortet
har længe været et mysterium,
men en ny og rig kilde til beviser kan kaste lys over hændelsen.
For at komme til bunds i stedets historie skal man ned under bølgerne.
Der skal jeg hen nu.
Jeg får hjælp af en af Finlands bedste undervandsarkæologer.
- Hej! Velkommen ombord. - Tak.
Dr. Minna Koivikko leder et stort undervandsarkæologiprojekt,
der udforsker havbunden ved Suomenlinna.
Hvad er planen i dag?
Planen i dag er, at du skal se et bestemt vrag.
Det er et vrag fra et træskib, og det har været der længe.
Okay, Andy. Jeg hopper først.
Vi svømmer hen til bøjen og ser vraget.
Perfekt.
Sigtbarheden er lav, så Andy og Minna bliver tæt sammen.
Til sidst, kanten af noget.
Hej, Andy! Det her er vraget.
Det er meget større,
og træet er meget bedre bevaret, end jeg havde ventet.
Det store, kraftige tømmer er typisk for et krigsskib.
Det, der kan bekræfte det, er tilstedeværelsen af kanoner.
På vej gennem mørket finder Andy noget stort og tungt.
Jeg kan se en stor bunke sten eller kampesten.
Men der er ingen kanoner.
Indtil videre giver vraget flere spørgsmål end svar.
Men hernede et sted er nøglen
til det, der skete ved angrebet under Krimkrigen.
Efter et grumset dyk
håber Andy, at Minna kan kaste lys over det mystiske skib
og begivenhederne i Krimkrigen.
Hun har brugt år og hundredvis af dyk på at samle beviser.
- Okay, Andy. Ja, se på det her. - Det ser ret utroligt ud.
Det er meget tydeligere her end det, jeg så i dag.
Denne 3D-model er blevet skabt ved at sammenstykke
tusindvis af billeder af vraget.
Vi ved om tømmeret, at det blev fældet i 1780.
Længden er over 30 meter.
Det peger på, skibet var en fregat af typen Turuma.
De blev bygget ved Suomenlinna af svenskerne
og var solide, tungt bevæbnede krigsskibe.
De var lavet til at manøvrere i Østersøens lave vand og stræder.
Under dykket tænkte jeg, vi ville se kanoner, hvis det var et krigsskib.
Hvis det var et Turuma-krigsskib, burde det have 22 kanoner.
Så du har ret. Løbene mangler.
Og manglen på kanoner er ikke det eneste, der undrer ved vraget.
Der er også en stor bunke sten midt i vraget.
Jeg vidste ikke, hvad det gik ud på.
Denne bunke sten er ikke naturlig, men menneskeskabt.
Vi tror, det blev sænket på denne position.
Det blev sænket med vilje, og stenene hjalp til.
Men hvorfor ville russerne afvæbne
og derefter sænke et af deres egne krigsskibe?
I en krigssituation vil man hindre fjenden i at gå ind i havnene,
så man sænker skibe for at blokere adgangen.
At bruge skibe som blokade er mest effektivt på lavt vand.
Det er lige det, der omgiver Suomenlinna.
Er der andre skibe i dette område, der er blevet sænket med vilje?
Jeg skal vise dig et kort.
Minna har indtegnet alle kendte sænkede skibe rundt om øerne.
Resultaterne er slående.
Det interessante her er strædet, der fører til Helsinki.
Under Krimkrigen var der to russiske skibe, der blev sænket.
Skibene blev sænket,
præcis hvor en invaderende flåde skulle igennem for at nå Helsinki.
Og at skibene blev sænket for at blokere vandvejene,
påvirkede de britiske og franske flåders beslutning
om at vende om i stedet for at angribe?
Jeg tror, at det bestemt spillede en rolle i krigens begivenheder.
Ved at blokere vandvejene
havde Rusland beskyttet sine finske borgere.
Historien om Suomenlinna
siger noget om Finlands farlige geografiske placering.
Landet kommer i konflikt med én supermagt
og bliver afhængig af en andens beskyttelse.
Gennem det 19. årh.
forblev Storhertugdømmet Finland en del af det russiske rige.
Men det russiske styre blev mere undertrykkende.
Finnerne agiterede mere og mere for at kontrollere deres egen skæbne,
til en verdensomvæltende begivenhed i Rusland virkede til deres fordel.
Den russiske revolution gav finnerne chancen for selvbestemmelse.
En mulighed, de gerne greb.
Og et år senere, den 12. maj 1918,
rykkede russiske tropper ud af Suomenlinna.
Endelig blev et uafhængigt Finlands flag hejst over fæstningen.
Efter århundreders kamp fik finnerne endelig kontrol over deres eget land.
Men uden beskyttelse af en supermagt, ville de så kunne forsvare det?
Det skulle de snart finde ud af.
Det nye Sovjetunionen udgjorde nu en meget større trussel.
Den Røde Hær var den største pansrede styrke, verden havde set.
Så snart 2. verdenskrig og dens kaos begyndte,
ville Stalin tage Finland tilbage for at få en vigtig buffer mod Vesten.
Sammenlignet med det godt beskyttede syd
kunne den fælles 1200 km lange grænse blive angrebet næsten hvor som helst.
Der var få fæstninger, mure eller endda hegn
og næsten ingen soldater.
Bare endeløs skov.
Historiker Mika Kuljus bedstefar var soldat i den lille finske hær,
som skulle møde den sovjetiske styrke.
Vi er på Raate Road, og bag denne spinkle bom,
kun få kilometer væk, ligger Rusland.
Mika vil forstå de ekstraordinære begivenheder,
der begyndte her på Raate Road sidst i 1939,
da tusindvis af sovjetiske soldater gennembrød grænseposten.
På den finske grænsepost var der kun 15 finske soldater.
Så de stod over for en overvældende modstander.
Midt i december blev den sovjetiske 44. division
på 14.000 mand med kampvogne, artilleri og lastbiler
sendt ind i Finland.
En lille, let bevæbnet finsk styrke på 300 mand skulle stoppe den.
Fiasko kunne betyde enden på Finlands kortlivede eksistens.
Forsvarernes bedste håb var at udnytte deres naturlige omgivelser,
den uigennemtrængelige skov, vinterens iskolde helvede ...
... og guerillataktik.
Nu vil jeg forklare den finske taktik ved Raate Road-slaget.
Forestil dig, at denne gren er kolonnen af den 44. division.
Finnerne vidste, at den smalle vej ville tvinge
de sovjetiske soldater til at bevæge sig i én kolonne og gøre dem sårbare.
Kolonnen hugges over i små stykker.
Og bagefter ødelægges de. En efter en.
Hvert stykke var kendt som en "motti".
Men hvordan kunne de undertallige finner hugge
en hærkolonne i stykker, endsige ødelægge den?
Da de 14.000 soldater fra den sovjetiske 44. division
bevægede sig ad Raate Road ind i Finland,
forberedte kun 300 finske soldater sig på at gå i stilling
på vestbredden af den frosne Kuoman-flod.
De sprængte broen og ventede på, at russerne krydsede isen.
Det er et Maxim-maskingevær.
Det var det vigtigste våben, den finske hær havde.
Det havde stået sin prøve i 1. verdenskrig.
Den finske hær modificerede det for at øge skudhastigheden
og omstillede det vandfyldte køleomslag til at køre på sne.
Men de havde kun 12 Maxim-geværer til at stoppe en hel division.
De første dele af 44. division kom fra den retning.
De blev stoppet af massiv maskingeværild.
Ilden rystede Den Røde Hær, og den gik i stå.
Finnerne begyndte nu at slide de sovjetiske tropper ned.
Et af de vigtigste stykker udstyr
er sådan en hvid overfrakke.
Meget enkel, men god camouflage.
Men Den Røde Hærs soldater,
som kom fra det sydlige Sovjetunionen, bar mørke uniformer.
De var lette mål for finske snigskytter.
Temperaturen faldt til -40, og finnerne bevægede sig spøgelsesagtigt,
slog hårdt til og forsvandt ind i skoven igen.
De fleste finske soldater var fremragende skiløbere.
Efter to ugers hårde kampe
kom der finske forstærkninger, inklusive Mikas bedstefar.
De foretog et overraskelsesangreb, der ødelagde den sovjetiske kolonne.
De lavede de første mottier og fangede tusindvis af sovjetiske soldater.
Finnerne angreb dem gennem skoven.
Da de finske tropper indtog skyttehuller som det her,
placerede de maskingeværer på hullerne.
Den tætpakkede Røde Hærs soldater var lette mål.
Det var en massakre.
Det siges, at hver kugle ramte sit mål på den vej.
Finnerne var kun halvt så mange som den sovjetiske kolonne,
men angreb den flere steder og skabte fem motti-sektioner,
som alle fik et navn af finnerne.
Haukila, Tyynelä, Mattila, Likoharju, Raate.
De blev systematisk ødelagt.
På godt en uge var næsten 5000 soldater fra Den Røde Hær dræbt.
En hel division var ødelagt.
Raate Road var fyldt med deres frosne lig blandt sovjetiske tunge våben.
Der var endda musikinstrumenter
til en planlagt sejrsparade gennem Helsinki på Stalins fødselsdag.
Ydmyget og demoraliseret
flygtede Den Røde Hær til fods gennem skoven og tilbage over grænsen.
Den 10. januar 1940 var en historisk dag for Finland,
for finske soldater stod igen ved grænsen.
Heroiske sejre som den ved Raate Road
forvandlede finnernes selvtillid og stolthed til en etos,
der blev kendt som Vinterkrigens ånd.
Trods Finlands succeser på slagmarken
var det umuligt helt at besejre Den Røde Hær.
Så for at købe tid forhandlede Finland en fred,
afstod nogle østlige territorier,
og indgik en ny alliance med en anden supermagt: Tyskland.
Med sin nye selvtillid så Finland en mulighed
for at få det tabte land tilbage fra Sovjetunionen.
Men for at angribe skulle de bruge offensivt materiel.
Hvor skulle de få det fra?
Et hemmeligt sted nord for Helsinki er militærhistoriker Alexandra Churchill
ved at undersøge, hvordan Finland fik kampvogne
til at slås mod Den Røde Hær.
Hold da op.
Jeg rører den først. Det er det første, jeg gør.
Det her er en russisk T-26-kampvogn.
Den ser ud, som om den lige er trillet ud fra slagmarken.
Da 2. verdenskrig brød ud,
var den sovjetiske T-26 den mest producerede kampvogn i verden.
Sovjet producerede 10.000 af dem før 2. verdenskrig.
Finland får aldrig den kapacitet. De har ikke befolkning,
penge, infrastruktur til at komme i nærheden.
Det var et problem, der krævede lidt utraditionel tænkning.
At stjæle dem er det bedste, man kan gøre.
Og at stjæle dem ubeskadiget er perfekt.
Efter slag som Raate Road fandt finnerne masser af lastbiler,
feltkanoner og T-26-kampvogne, der var efterladt af Den Røde Hær.
Det var lige, hvad de havde brug for til krigens næste fase.
De nye T-26’ere var snart klar til at kæmpe for de tabte områder.
De var endda nymalede, herunder med et overraskende symbol.
Det er en original svastika. Før nazisterne ændrede den lidt,
satte den på flaget og ødelagde den for evigt,
var svastikaen et indisk symbol på held.
Finland brugte den i den oprindelige ånd på denne kampvogn.
Men der er noget andet, der er helt usædvanligt
for et militærkøretøj, der er næsten 100 år gammelt.
Så hvis du er en historienørd med falkeblik, har du bemærket,
at bælterne, vi har pirket til, er snavsede.
Det betyder, at den kan bevæge sig!
- Olie, vi kører en tur. Klar? - Klar.
Alex kan nu få en førstehåndsoplevelse af styrkerne
og svaghederne ved en kampvogn, der var så vigtig i Finlands historie.
Og de, der guider hende, er Olie og Tommy.
De er erfarne kampvognsofficerer i den finske hær.
Det larmer meget herinde. Jeg er nødt til at råbe!
Den kører mere jævnt, end jeg ventede.
Vi kørte over træet, og jeg kunne ikke mærke det.
T-26'eren er manøvredygtig og kan køre over 30 cm tykke træer
og klatre op ad stigninger på 40 grader.
Det var eftermiddagens hyggetur.
Nu er det mere, som det ville være i kamp, så vi har lukket lugerne.
Jeg lyder som en dramaqueen, men jeg har bemærket benzindampene.
Jeg får hovedpine.
Vi hørte, at mange russere
sprang ud af kampvognene og løb væk.
Jeg bebrejder dem ikke, for hvis der kom røg eller ild herind,
ville jeg blæse på, hvad der var udenfor.
Jeg ville ikke være lukket inde i den lille blikæske.
Den finske hær stjal T-26'ere nok til at samle en hel pansret brigade.
Og i sommeren 1941
muliggjorde T-26'erne, at finnerne generobrede de østlige territorier.
Og de rykkede videre ind i Sovjetunionen.
Trods disse succeser var finnernes få dusin stjålne T-26'ere
stadig i undertal i forhold til Sovjets mange tusinder.
Med begrænsede panserværnsvåben havde finnerne akut brug for
at finde T-26'erens akilleshæl.
Og det er indtaget til motoren.
Det suger luft ind for at køle motoren.
Men trods alle mine klager over dampene
trak den ren luft ind til besætningen.
Så finnerne tænker:
"Hvad hvis vi kan få den til at trække andet end dejlig frisk luft ind?"
Men så skulle de bruge et særligt våben.
De fandt på noget så genialt enkelt,
at det stadig er meget brugt i dag.
Med tør humor døbte de opfindelsen molotovcocktailen,
et sarkastisk svar til den sovjetiske udenrigsminister Vjatjeslav Molotov,
på hans påstand om bombningen af finske byer.
Den sovjetiske udenrigsminister sagde, at de ikke bombede,
men kastede mad ned.
Det var en fed løgn, så de opkaldte den efter ham.
"Værsgo, mr. Molotov. Her er en cocktail som tak."
Det er en model af den.
Der er brandbar væske og også kaliumklorat,
som virker irriterende ved kontakt.
Der er også en masse fyrresaft i,
og når det brænder, giver det en irriterende røg.
Det er endnu mere irriterende i et lukket rum som en T-26.
Jeg får ikke lov at lege med en molotovcocktail.
Vi har en professionel til det. Han hedder Konsta.
Først tændes en stormtændstik på siden af flasken.
Jeg ville helst ikke være inde i den kampvogn.
Glem ilden, men røgen.
Lugen er lukket, og man kan ikke komme ud.
Vi har fastslået, at det ikke er rart at være i en kampvogn,
men at få smidt sådan en på sig? Nej tak.
En halv million molotovcocktails blev produceret af finnerne.
Det enkle våben var med til at ødelægge 400 sovjetiske kampvogne.
Finlands opfindsomhed og beslutsomhed havde vendt krigslykken for Sovjet.
Men som 2. verdenskrig skred frem, ændrede tingene sig.
Sovjetunionen begyndte at få overtaget over Tyskland.
Finlands aftale med djævelen begyndte at se meget dårlig ud.
For at overleve måtte landet nu bruge al sin politiske snilde.
Det sendte nazisterne væk,
og accepterede at overdrage nogle områder til Moskva
til gengæld for fred.
De grænser består den dag i dag.
Finland havde klaret krigen mere eller mindre intakt.
Men så ændrede verden sig igen.
Finland stod over for en ny trussel, hvis lige verden aldrig havde set.
I over 70 år
har Finland levet i skyggen af stridende atomsupermagter.
Den britiske veteran Arthur Williams laver militærhistoriske dokumentarer
og er kommet for at se, hvordan landet sikrer sin overlevelse.
Jeg blev soldat efter Sovjetunionens kollaps,
og før Putin blev den trussel, han er i dag.
Vi overvejede derfor aldrig realiteterne ved at leve
med atomkatastrofen.
Men jeg tror, at for den ret lille finske befolkning
var det meget anderledes.
Geografisk set ligger de meget sårbart mellem supermagterne.
Jeg glæder mig til se, hvordan de kunne forsvare sig,
hvis det blev alvor.
Gæster i Helsinkis elegante gader bliver måske overraskede over at høre,
at byen ligger på en af verdens største fæstninger.
Arthur har et møde under gaderne,
18 meter under jorden i et af de største
og mest sofistikerede forsvarsanlæg i verden.
- Hej, Jari. - Hej.
- Godt at møde dig. - I lige måde.
Det er ret imponerende!
Velkommen til Hakaniemi-beskyttelsesrummet.
Jari Markkanen er en af de ansvarlige
for at holde dette beskyttelsesrum klar til et angreb på Helsinki,
uanset om det er konventionelt, nukleart, kemisk eller biologisk.
Her har vi tryksikre døre.
Deres hovedformål er at beskytte folk inde i beskyttelsesrummet
fra trykbølgen af eksplosioner udefra.
De er kraftige, hvad? Og de er af stål?
Massivt stål.
Så døren her kan modstå en atomeksplosion?
Ja.
For at modstå trykbølgen fra en atomeksplosion
er ståldørene op til 30 centimeter tykke.
Men det i sig selv er ikke nok.
Der er også to døre. Der er også en her.
Ja. De indre døre skal være lufttætte.
Forseglinger i de indre døre holder radioaktive og giftige gasser ude.
Hele komplekset kan rumme 6000 mennesker.
Og denne bunker er kun et af 52 offentlige beskyttelsesrum i Helsinki.
Sammen med tusinder af private rum er der plads til 900.000,
hele byens befolkning, plus gæster.
Vi kan se de gule firkanter hele vejen, Jari. Hvad er de til?
Vi har 180 firkanter. Det er til tørklosetter.
Hvis vi ikke har rindende vand, må vi bruge tørklosetter.
Så det er bare en kæmpe toiletafdeling?
- Det er ret simpelt, ikke? - Ja.
- Og det er sovepladserne? - Ja, det er eksempler.
Vi har sovepladser til 2000 mennesker.
Folk kan sove i hold med skift hver ottende time.
Finlands forberedelser virker måske overdrevne,
men i cirka ti år efter krigen var det forbudt,
ifølge aftalen med Moskva, at have en stor forsvarshær.
Befolkningen kunne derfor tages som gidsel af begge atomsupermagter.
Finlands reaktion var at bygge beskyttelsesrum til alle.
Det har man gjort op til i dag.
Men i fredstid yder beskyttelsesrummet en helt anden slags offentlig service.
Her er et træningscenter.
En slags hockeybane eller noget i den stil. Der er en til.
Stedet er enormt. Det bliver bare ved og ved.
Man glemmer, at vi er 18 meter under jorden.
Det er et surrealistisk sted at opholde sig.
Det fungerer som fritidscenter i alle henseender.
Det er det ikke, for på 72 timer kan alt fjernes
og erstattes af køjesenge.
Det bliver til et beskyttelsesrum mod flyangreb eller atombunker.
Nogle bunkere er dobbelt så store,
og i fredstid bruges de til alt, hvad man kan tænke sig.
Også underjordiske skate-baner, parkeringskældre
og en swimmingpool med olympiske mål.
Selv den her skal kunne tømmes og demonteres med 72 timers varsel,
så det kan bruges som beskyttelsesrum for civilbefolkningen.
Det er overvældende og skræmmende at se,
at finnerne har forberedt sig så meget på atomkrig.
En hel by kan sagtens overleve under jorden.
Kommer man fra et andet land, tænker man: Hvad med os?
Efter hvad jeg ved, har vi ikke forberedt noget.
Det er for civilbefolkningen. Hvad har militæret mon gjort?
Efter Ruslands invasion af Ukraine i 2022
virker Finlands position meget sårbar.
Så hvor klar er landet til at modstå en moderne hærs invasion?
Efter uafhængigheden har alle mænd i Finland skullet aftjene værnepligt.
Mange kvinder melder sig også frivilligt.
I dag kan landet samle en enorm, veltrænet hær på 280.000 soldater,
der kan kæmpe med et øjebliks varsel.
Det er enestående for en befolkning på kun 5,5 millioner.
Men hvad med almindelige finner?
Arthur skal møde en af mange, der forbereder sig på det værste.
Matias er leder i Finlands frivillige forsvar.
- Hej, Matias. - Hej.
Jeg er tidligere soldat og spændt på at høre mere om det finske militær.
Du er i uniform nu, men er det ikke dit arbejde?
Nej, jeg er aktiv i reserven og har et civilt arbejde.
- Hvad laver du til hverdag? - Jeg er elevatoroperatør.
Hvad skal du træne, Matias?
Denne weekend er det bykamp, CQB. Træning i nærkamp.
Vi har lært af Ukraine, at alle de store slag vil blive udkæmpet
i byerne eller i forstæderne.
Og det er en vigtig slags kamp, som alle bør vide, hvordan man kæmper.
Selv for garvede soldater er bykamp noget af det mest udfordrende.
Og disse almindelige finner
bruger deres fritid på at lære en af dens mest risikable manøvrer,
indtrængning i en bygning.
Fortæl mig om det. Jeg ved, at I arbejder i små hold.
Hvad sker der?
Der er en gruppe på tre. Den samles i døråbningen først,
og så tager føreren det svære hjørne.
Den anden mand tager det nemme hjørne, og den tredje fyr er fri.
Han støtter, hvis de har brug for det.
Så idéen er vel, at man kommer ind i rummet
hurtigst muligt og spreder sig for at dække hjørnerne.
Ja, stort set.
- Det er en farlig form for kamp, ikke? - En ekstremt farlig form.
- Døråbningen er livsfarlig. - Ja.
Førsteprioritet er at komme væk derfra.
Ja, det er klart.
Billederne fra Ukraine efterlader ingen tvivl om, hvor brutal bykrig er.
Men på trods af det
er antallet af finske civile, der træner det, fordoblet i år til 50.000.
Hvilken slags mennesker gennemgår træningen?
Vi får alt fra bygningsarbejdere til tandlæger eller læger.
Eller direktører.
Men når vi tager udrustningen på, er vi lige og træner de samme ting.
Vi har både kvinder og mænd på kurserne.
Hvorfor vil du forsvare Finland?
Når jeg træner, træner jeg for min familie, mine kære,
så jeg kan udføre mit job i militæret så godt som muligt,
så mine kære og min familie holder sig sunde og raske.
Det er et stærkt svar. Det kan jeg godt lide.
Efter årtiers neutralitet
fik invasionen af Ukraine Finland til at gå ind i NATO ...
... for at øge Finlands beskyttelse.
Finlands komplekse historie, den 1200 km lange grænse til Rusland,
dets snarrådighed, opfindsomhed og selvopofrelse har alle bidraget
til at gøre det til et af verdens bedst forsvarede lande.
Men finnerne har en anden ting,
måske den allervigtigste, en ukuelig vilje til at overleve.
Tekster: Tine Demandt