PARÍS
Hola a tothom!
Hola.
D'aquí a uns minuts arribaran la Jane i la Lara.
Estic de cafeïna fins a les celles.
- Estàs bé? - Dius que portes els seients?
- Sí. Aquí. - D'acord.
- El Giancarlo pot venir. - Sí, ens ha escrit.
Molt bé. On el faràs seure?
- Amb la Carine Roitfeld. - Ja.
El Joel, la Christine, el Juergen, la Dovile i l'Helena…
El podem posar…?
- Estaria a l'altra banda. - Sí.
- Amb la Carmen Kass i gent molt maca. - Sí.
DIA DE LA DESFILADA
El dia de la desfilada sempre és un caos.
M'amoïna la faldilla.
Si et soc sincera, em preocupa molt tot el model.
El durà una model increïble que es diu Felice.
És una faldilla transparent.
No hem tingut temps de fer-ne una altra.
- Us heu quedat tota la nit? - I tant.
Vam acabar a les tres de la matinada i hem tornat a les nou del matí.
Ens assegurem de deixar-ho tot fet.
- No diguis mentides. És un estrès! - Ho he dit.
Queden unes set hores per a la desfilada
i ens hi apropem.
- Ens hi apropem. - Ja vinc.
Quan ets una manaire controladora…
Em descric així, com a compliment.
Si poses algú a qui li agrada controlar-ho tot
en una situació que se li escapa,
se sentirà molt incòmode.
Gran part de la meva vida s'ha escapat del meu control.
L'assetjament i, anys després, allò que la gent escrivia o deia sobre mi.
Fins després.
Hi ha moltes coses que no podem controlar.
El dia de la desfilada, això em posa nerviosa.
QUATRE HORES FINS A LA DESFILADA
Cada cop millor fa millor fila.
Les coses s'estan col·locant.
Hem girat les espelmes perquè no s'omplin de pluja.
- Tenim una oca. - Tot ha quedat fabulós.
Anirà bé.
La projecció és quadrada i arriba al sostre. Pinta bé.
M'angunia més aquest temps que el del dia de la meva boda.
Sí. I tant!
Va ploure quan em vaig casar, però avui no pot ser, és més important.
No mirem cap allà ni cap als costats.
M'han prohibit mirar el temps.
En entrar avui aquí, es percep l'escala de la teva ambició.
Ha estat un llarg camí.
Recordo les presentacions íntimes que feies a Nova York.
Què et passa pel cap?
Fa disset anys que em dedico a això.
L'empresa ha passat per molts alts i baixos.
Com a marca independent,
les nostres fites em fan sentir molt d'orgull.
Pensa en els avantatges del fred.
Tindran la pell molt tersa, oi?
I els mugrons molt ferms.
Tant de bo la Harper porti abric o jaqueta.
La pressió és enorme.
Necessito que la desfilada arrasi.
Aquest negoci ho és tot per a mi.
És totalment qui soc.
Però el camí ha estat brutal.
Gairebé ho perdo tot.
Va ser una època molt fosca.
Plorava cada dia abans d'anar a la feina
perquè em passava el dia apagant focs.
Parlem dels Beckham.
- Sempre als titulars… - Una mena de reialesa.
Em sembla interessant com s'ha formulat el titular.
Diu que el maridet ha rescatat el negoci d'ella.
- Ens ho expliques? - Doncs…
Estàvem a desenes de milions en números vermells.
Sí, tornava a casa amb el meu marit, però també amb el meu soci empresarial.
Per això havia de parlar amb ell del tema.
Ho havia de fer perquè el concernia.
IMPERI RESCATAT PER MARIT
Jo no suportava fer-ho.
Els dos sèiem i repassàvem les meves inversions.
Em sembla que aquella conversa em va trencar el cor.
La Victoria és una dona orgullosa.
Quan ens vam conèixer, ella era molt més rica.
Va comprar la nostra primera casa a Hertfordshire, el Palau de Beckingham.
Em va haver de dir: "Necessitem diners per a l'empresa."
Va ser dur per tots dos.
Perquè jo no tenia diners per seguir.
Al final, li vaig dir: "Això no pot continuar."
Tota la casa s'ensorrava.
Estava perdent la meva empresa.
Necessitava inversió externa.
Necessitava que algú m'ajudés.
La Victoria no buscava un soci que només posés diners.
Buscava un soci que conegués el negoci,
que entengués el seu somni
i que fos capaç de fer-lo realitat.
Vaig examinar l'empresa, vaig parlar amb la gent de dins i fora.
Em vaig adonar que la situació era difícil.
Era un desastre.
EMPRESA FRACASSA
Vam llegir què deia la premsa.
Era horrible. Deien: "És la pitjor empresa que ha existit."
Miraves els comptes i els números. Pèrdues i més pèrdues.
Mai va ser rendible.
Sincerament, no he vist mai una cosa que costés tant d'arreglar.
En conèixer el David Belhassen,
el meu somni era que invertís en la meva empresa.
Però és com tenir un vaixell enorme que ha salpat
i has de redreçar el coi d'embarcació.
No sabia si tenia empenta per enfrontar-se a aquell repte.
Va ser angoixós perquè estava desesperada,
no tan sols pels diners,
sinó per tot el que pogués aportar.
No inverteixo mai si no n'estic convençut.
Després de veure els comptes, vam dir: "No, oblida-te'n. Ni parlar-ne."
Em va trencar el cor
perquè havia trigat molt a arribar fins allà.
Havia d'anunciar a l'equip: "Perdoneu, però hem decidit deixar-ho córrer."
Aquell dissabte a la nit sortia amb la meva dona
i la vaig veure espaterrant.
Li vaig dir: "Quina marca duus?"
"Victoria Beckham."
Vaig demanar: "Compres molta roba seva?"
Va dir: "Un munt. M'encanta, és genial."
Se'm va encendre una flama que va esdevenir un foc.
Dilluns vaig reunir l'equip i vaig dir: "Ho hem de fer. Si punxem, punxem."
De manera que vam signar.
Recordo que ella es va emocionar molt.
Em va dir: "No et decebré."
Mai no m'ha fet por deixar-m'hi la pell,
però no era conscient de com seria de dolorós.
TRES HORES FINS A LA DESFILADA
- Estàs divina. - Gràcies.
Estàs molt maca. T'agrada?
El pentinat i el maquillatge t'han quedat molt bé. A totes dues.
- Fred. - Esplèndides.
La Victoria es concentra molt quan arriba el dia de la desfilada.
- On és? - Allà, a l'esquerra.
Repassa la col·lecció, els conjunts, les models, la música.
No havia vist la meva dona esverada.
Enguany ha canviat.
Vaig notar que feia: "Ja pots marxar."
Tinc una notícia.
- La Felice ha caigut de la bici. - Sí.
I té la cama així.
- Collons! - I duu la faldilla transparent.
- Es troba bé. - Gràcies a Déu.
Com de llarga és la faldilla? Li tapa el genoll?
- Li he dit que se la posi i ja decidirà. - No li podem canviar el conjunt?
No sé si li entraria. Podem buscar algú amb proporcions similars.
- Pensem-hi. - De llarg i tot això.
Voldria mantenir la faldilla. Vosaltres no?
La faldilla li arriba fins aquí, però ho veuràs. Segur que ho veus.
Hem d'estudiar totes les opcions.
I si li fem emprovar aquest a la Felice i veiem com queda?
No ha arribat.
I si l'agafo i li explico la situació?
- El pantaló no et fa el pes? - Pantaló negre i top rosa?
No és un pantaló negre, està encotillat. És un pantaló collonut.
- Fem… - Quan posem…
Costa molt fer canvis d'última hora
perquè ens hem escalfat el cap tota la setmana pensant:
"El conjunt i la noia encaixen?"
No es pot fer un canvi tot just abans d'una desfilada.
Ara, en comptes de faldilla, tindrem un pantaló.
Li hem d'amagar les cames perquè té un genoll molt agressiu.
No és d'estranyar que begui.
Sembla que estem parint tres bessons.
En surt un i diuen: "Ei, que en queden dos."
D'aquí a cinc minuts, tindrem prou música. A veure!
No definitiva, però bastarà per començar l'assaig.
Si no tenim música, hauré de cantar.
- Seria del tot… - És que…
Literal, i tant…
A tothom li estarà bé.
El Clément i jo serem els nous Sonny i Cher.
Ai, m'encanta.
Estem esperant una mescla en brut de la música.
Algú l'agafa? M'agafa trastorn per estrès posttraumàtic.
Molt bé. Així.
- Anirà bé. - Tot bé. D'acord.
- Merda, comença a ploure. - Ai, no.
A veure, perdoneu.
- He sentit que s'ha posat a ploure. - Sí, ara.
Perdoneu, equip.
Apa.
Estic que no sé què dir.
Mare meva.
No!
Tot sortirà bé.
Mare meva, no puc amb això.
Que jo perdi la xaveta no és productiu.
No és gens productiu.
S'ha invertit molt en aquesta desfilada.
La feina, el talent i la passió de molta gent.
Està caient un aiguat.
No ho suporto. He d'anar a una sala a les fosques.
Això és una broma, oi?
És una broma.
Una broma.
- Suposo que ho posposarem. - Sí, ho hem de posposar.
No podem començar la desfilada amb pluja torrencial.
No.
Victoria, tu decideixes què vols fer.
Ella sap quin és el repte.
Sap que el joc pot aturar-se o tornar-se molt complicat d'ara endavant.
Quan em vaig fer soci de la Victoria,
l'empresa estava en una situació complicada.
Necessitava tenir clar que ella era capaç d'entendre què havia de passar.
Durant anys, la gent li deia el que ella volia sentir.
Una de les despeses eren les plantes de l'oficina.
Li encanten les plantes. Costava uns 70.000 l'any.
Venia algú a regar les plantes
per 15.000 l'any.
Això era el principi.
SILENCI, SI US PLAU
Vaig decidir parlar amb ella i dir-li la veritat, les coses com eren.
No sabia com reaccionaria.
Vaig dir: "Victoria, ho hem de canviar tot,
cal reestructurar l'empresa i serà dolorós."
Quan vaig acabar, va escoltar i va deixar un moment de silenci.
I ho vaig entomar sense protestes.
Va ser dur sentir aquelles coses.
No vaig estudiar administració.
Vinc del món de l'entreteniment.
Érem una empresa d'entreteniment que mai no havia treballat en la moda.
Llavors no en vaig ser conscient, però el malbaratament astorava.
Feia servir quinze teles diferents per folrar abrics i jaquetes.
La gent creia que sempre obtenia el que volia, el bo i millor.
Feia excentricitats, com dur cadires en avió d'una punta del món a l'altre.
Ara ho sento i m'esgarrifa.
Però ho vaig permetre.
Part del problema va ser que a la gent li feia por dir-me que no.
Per què?
Suposo que hi ha una mena de poder, si he de ser sincera.
El poder de ser famosa.
- Gràcies, Victoria. - Gràcies.
La gent es pensava que no estava acostumada a sentir "no".
Ho admeto i em responsabilitzo
de les coses que he fet i hauria d'haver fet d'una altra forma.
Estava endeutada.
Havia de canviar moltes coses.
Em vaig adonar que havia perdut el nord.
Vam identificar un problema.
El seu ADN s'estava perdent en la marca.
Ja no era Victoria Beckham. S'estava tornant una altra cosa.
Necessitava recuperar la Victoria Beckham per a la marca.
Llavors, un dia vaig tenir una idea.
Vaig trucar al Juergen Teller
i vaig dir: "Vull recrear la campanya de Marc Jacobs."
No m'acostumo a repetir. Prefereixo fer coses noves.
Però va ser especial perquè ho va decidir per a la seva marca.
Quan em va fotografiar una dècada abans, vaig ser la riota de tothom.
Volia reclamar la imatge per mi mateixa.
Volia dir alguna cosa amb aquella foto.
Va agafar les regnes.
La gent ho va entendre. Era divertit i alhora literal.
Va tornar i va matar-se a promocionar el producte,
mostrant la seva visió, els seus valors.
L'elegància, el glamur.
Començava a assumir el repte,
a dirigir la meva empresa
i volia fer més.
Fantàstic.
- Meravellós. - Hola.
Gràcies.
Per això vaig tornar a una cosa que coneixia.
Aquesta soc jo treballant des de casa.
Tinc el meu mirall de maquillatge.
Volia compartir amb vosaltres que duc de maquillatge en el dia a dia.
Som-hi, noies.
Sabia què volia crear quan vaig llançar Beauty.
Sento que he passat mitja vida a la cadira de maquillatge.
Agafo la punta amb més pèl
i m'aplicaré aquest color més fosc.
Amb les Spice Girls, sempre estava a la cadira del camerino.
La gent tenia molt associat el maquillatge fumat amb mi.
Volia dir:
"Es fa així. Si jo ho puc fer, tu també."
Només faig servir un producte per fer-me un maquillatge fumat.
El producte…
Vaig confiar en el meu instint.
Vaig deixar que la gent veiés qui soc en realitat.
Perdoneu, la gravació deixa molt a desitjar. No hi tinc traça.
Recordo que vaig esperar per veure com reaccionava la gent.
Mare meva.
Va ser increïble.
Tan aviat Beauty va triomfar,
tenir una cosa que per fi funcionava…
Un plaer. M'encanten els teus cabells. Preciosos.
Allò em va fer creure en mi mateixa.
Però sabia que havia de continuar…
Moltes gràcies.
Perquè l'empresa de moda encara passava per un mal moment.
DUES HORES FINS A LA DESFILADA
No sé què farem.
Les noies han estat de dos a quatre hores en perruqueria i maquillatge.
Duen sabates de taló alt,
duen peces de roba que no es poden mullar
i les hem de portar de la casa a la zona coberta.
En qualsevol negoci, la persona que emprèn ho posa tot,
posa la seva personalitat en l'empresa.
Sap que triomfar depèn de la perseverança.
Has de ser capaç de continuar dia sí dia també.
Si l'habilitat de perseverar sense parar no et surt de dins,
el desenllaç és el fracàs.
He treballat molt per guanyar-me un lloc al sector.
No vull perdre tot el que he construït.
A la merda.
Farem la desfilada peti qui peti.
Gent, comencem l'assaig. Si us plau, buideu la passarel·la.
Que es posin les sabates. Agafarem les noies de la mà.
- Puc agafar… - Ho farem.
Noies, algú us agafarà de la mà
per baixar l'escala sense relliscar.
Em preocupa que, si no feu una volta de prova,
us costarà mantenir el ritme.
Res no assegura que tot hagi de sortir bé.
Cosa que em preocupa, perquè m'agrada tenir-ho tot controlat.
Però miro de no exterioritzar-ho
perquè, si ho faig, tot se n'anirà en orris.
Muntar una col·lecció i una desfilada comporta una feinada increïble.
Són sis mesos de taulers d'inspiració, emprovar roba, escollir teles.
La gent clissa si a la persona que ha dissenyat una peça de roba
li agrada i li fa il·lusió treballar-la,
o bé si l'ha dissenyat un venedor
i en realitat no té cap ànima.
Veure l'evolució de la Victoria
des que tenia la idea de fer una marca, de la primera desfilada a Nova York…
a ara.
No l'he vist muntar una cosa així de gran.
En el camí d'una persona creativa,
cada decisió et converteix en qui ets.
Durant els meus cinc anys amb la Victoria, la meva feina era:
"Molt bé, nodrim les arrels contínuament per créixer."
Si vol arribar a ser dissenyadora de moda,
ha de ser autèntica en cada moment del procés.
Volia que ho fos
perquè seguir els somnis és mirar de trobar-te a tu mateix.
TRENTA MINUTS FINS A LA DESFILADA
I la passarel·la.
Encara plou?
- No, ha parat. - Sí.
- Posem les noies en formació? - Sí.
Tothom està passant fred. Hem de posar això en marxa.
Et trobes bé? Segura?
Segura? Només és fred?
No pateixis.
- No pateixis. Segur? - Té la jaqueta.
Sembla que hagis fet la marató.
- No sé per què tremolo. - Hem tret el paper d'alumini!
Et volia portar a un lloc tranquil perquè seguis abans de la desfilada.
És a l'altre castell, al costat de la passarel·la.
Tens més d'un castell?
Ai, que t'enduus l'Anna. Molt bé. Ens veiem ara.
Molt bé.
Vaja.
No sembleu gaire preparats.
Els periodistes anem a moltes desfilades.
Fa un mes que viatgem i, quan hem arribat, tot era humit i fred.
Es notava que quedava molt per fer…
Aguantarà sense ploure?
La Victoria s'enfrontava a un públic que potser no li feia costat al 100 %.
Em sembla que intentarem fer seure la gent, si podem.
Sí, allà al mig.
Noies, us poseu en fila? Si us plau, poseu-vos al vostre lloc. Gràcies.
- La Jasmine està llesta per… - No, mira, fa seure la gent.
Per casualitat, saps on sec?
- Sí, necessito… - Sí.
No, necessito a algú de Lucien Pagès. Em sona, però no sé el número exacte.
Seureu a l'altra banda. Podeu passar per aquí.
- Com anem? - La gent no està asseguda.
- Ens cal una mica més de temps. - Més?
- La Victoria és aquí. Pots parlar? - En queden molts.
La Jasmine diu que esperem, que encara ha de fer seure gent.
- Per què la gent fa tard? - Sí, gent important.
D'acord, gràcies.
No tenim temps, gent.
Posem-les en fila. Estic passant ànsia.
Tens raó, és la decisió correcta. Som-hi.
Em sap greu que faci fred i plogui,
però esteu superbes i molta gent s'ha esforçat molt
per fer la roba d'aquesta col·lecció que porteu.
Ara tot depèn de vosaltres. Us estimem a totes.
Moltíssimes gràcies i bona sort.
Comencem!
- Bona sort. - Bona sort.
T'estimo.
Bona sort.
Aquesta desfilada és molt important. No només per a mi, ho és per a l'equip.
Per a tothom que ha cregut en mi.
Vull que els meus socis estiguin contents.
Vull que els meus fills i el David s'enorgulleixin de mi.
Si ell no hagués cregut en mi, ara ja no tindria aquesta empresa.
Quan estic en la formació final i les noies esperen per sortir,
ningú ho té més clar que jo.
- No havia de dur bossa. - Qui?
- L'Apolline. - Merda, perdó.
L'hi hauríem d'haver tret. Perdona. L'Apolline no hauria d'haver dut la bossa.
No passa res.
- Alça. - Preciosa.
Caram.
Increïble.
Sempre li dic a la Victoria:
"No miris cap als costats. Sigues tu mateixa."
Em sembla que, en gran part, això és el que ha contribuït al seu èxit.
Aquella nit, vaig sentir que estava fent realitat el que somiava.
Vaig tenir la sensació que la posava on vol ser.
Fantàstic, saps? Està en un altre nivell.
- Increïble. - Moltes gràcies.
No s'ha rendit mai i, per fi, funciona.
Hem tret l'empresa del fang.
Però és una petita part.
Ens queda un món enorme per abordar.
Ha estat increïble. Ben fet.
Quan vaig començar a forjar l'empresa,
estava embarassada del Cruz.
He necessitat gairebé vint anys per arribar a aquest punt,
i ara puc començar a construir de debò.
ELS COTSWOLDS
Oi que els arbres en flor són macos?
I has sentit…? Escolta. Quan hi arribis, escolta.
- Els arbres? - Tu escolta.
Aquí has fet una cosa increïble.
Ho he fet per a vosaltres.
I tant que sí.
Ja ho sé.
És espectacular.
Els nanos són allà?
No els sents xutant la pilota aquí i allà?
- Perdona, un moment. - M'ha semblat que em venia directa.
De res.
Em fascina que algú vegi una pilota que li ve directa i tingui l'instint de…
- Córrer a xutar-la. - El meu instint em fa…
Recollir-la o esquivar-la.
La situació t'ha canviat dràsticament.
No et sents prou segura per relaxar-te?
Estàs molt motivada, plena de passió i dedicació.
- En el bon sentit? - En un gran sentit, de debò.
És genial.
Sempre intentes demostrar el que vals a la gent, cosa que m'emociona.
Què evita que diguis: "Molt bé, ja ho he aconseguit"?
M'he passat molts anys lluitant i construint una cosa.
Ara sento que de debò tinc una oportunitat.
- No la vull deixar perdre. - Però a qui l'hi vols demostrar?
A tots vosaltres.
És clar que em sento malament
per haver-te demanat ajuda durant tant de temps.
A mi no m'has de demostrar res.
No, però ho vull fer.
De debò que vull.
Quan us vaig veure la cara a tu i als nens entre bastidors després de la desfilada,
no era el primer cop,
però vaig percebre de debò
que estàveu orgullosos de mi.
M'entens?
Estaríem orgullosos encara que fessis un biquini.
Siguem sincers, no el sabria preparar gaire bé.
No, em sembla que no.
Però tant és.
No sé, encara vull fer moltes coses.
Diria que t'ho vols demostrar a tu, no a mi.
- Potser sí. - Ets tossuda.
Vols demostrar a tothom que anaven errats.
Sí, però és que triomfar et fa sentir bé, no t'enganyaré.
Soc orgullosa i no em fa vergonya admetre que tinc ambició.
Encara vull fer moltes coses.
Ara tots dos… Jo gairebé tinc 50 anys. Tu en tens 51.
- Mare meva, David! - Estàs…?
- Però estàs…? - Tenim 101 anys.
- I no fem mala fila. - Però…
Què ve ara?
Ara?
- Un nadó? - Hi ha tant…
Un altre? Què dius! No.
Encara voldríem fer moltes coses.
- No vols parar encara? - No vull parar.
Bona nit a tothom.
Em fa molta il·lusió presentar el premi a Emprenedor de l'any.
- Faig una reverència quan comenci? - Per què? El rei és a la sala?
- Hola. - Com ha anat?
Hola.
Doncs diré: "Gràcies al David, el meu meravellós marit,
per donar-me una família preciosa, cosa que li agrairé eternament."
- Només això per a mi? - Això i prou.
Per a una dona inspiradora que ho és tot per a mi,
la meva mama, Victoria Beckham.
- És adorable. - Molt.
- Estàs plorant? - No.
- I tant que sí! - No.
No! Sí!
- Em sembla que no hi ha res. - Per què furgues, doncs?
Només mirava, però no hi ha res.
- M'ho havia semblat. - No ha estat bé.
- De debò.
Estic orgullós de tu. Sé que no em faràs un petó.
No, perquè he estat dues hores en perruqueria i maquillatge.
- No vull la jaqueta bruta de bronzejador. - No passa res.
Harper, vols posar en aquesta?
Per què es diu Harper's Bazaar?
És el nom de la revista.
Em pensava que era per mi.
Per presentar el premi a Emprenedor de l'any,
ens plau donar la benvinguda a la Harper Beckham.
Pujo?
Estic molt nerviosa.
Em fa il·lusió presentar el premi a Emprenedor de l'any.
Sobretot en una nit entre setmana. Espero poder saltar-me els deures.
M'enorgulleix presentar el premi a Emprenedor de l'any
a una dona inspiradora que ho és tot per a mi,
la meva genial mama, Victoria Beckham.
Subtítols: Rocío Rincón Fernández