Downloaded from YTS.BZ
Official YIFY movies site: YTS.BZ
Stop. Přestaneme.
Pořád to není ono, omlouvám se.
Co zas? Co je?
Počkej, Henri, nerozčiluj se. Teď pracujeme.
Jenom to děláme už podesáté.
Nemůžu za to, že ji nedokážeš políbit. Musíš ji fakt políbit.
Moje rty ale na jejích byly.
Jo, v tom není problém. Problém je v záměru.
Chcete spolu utéct,
zničit vše, co jste si vybudovali, abyste začali znovu.
- Musí to být víc nespoutané. - Intenzivnější.
- Jo, přesně. - Tak jo.
Přesně. Je to víc...
Tak něco.
A pak technicky, víc otevřete pusu...
Ať je to víc labiální, arytmické, nestrukturované.
- Labiálně nestrukturovaně? - Tak jdem na to.
Upřímně...
proč jste si toho muže vzala?
Je to výjimečný muž.
Nelžete.
Pořád to není ono.
Neštvi mě.
- Dělej si to sama, když se ti to nelíbí. - Tak jo...
Totiž... s dovolením.
Já budu ty a on dělá tebe.
Jasný?
Nelžete.
Tak nějak bych to viděla.
Chápeš?
Jo, to by asi šlo.
- Cítils to? - Jo.
Další scéna?
Jo, jasně.
Pro další scénu mě napadlo,
že bychom se mohli všichni...
Noro?
Neviděli jste Noru?
- Nevíš, kde je Nora? - Ne.
KDE JSEM?
KRÁSNÁ ROLE
Ivanov je postava v depresi.
Deprese je, jako byste byli nad sebou.
Máte moc vyvinuté ego. A připomnělo mi to
Martyho McFlye z Návratu do budoucnosti 2.
Vrátí se
a pořád se vidí jednat.
A k tomu ta Wittgensteinova věta, o které jsme mluvili:
"Hranice mého jazyka jsou hranicemi mého světa."
Takže styčný bod je Marty McFly a Wittgenstein.
Tady můžeme skončit.
Vím, že nemáme moc času, ale bude to nádhera.
- Děkujeme. - Díky vám.
- Díky. - Moc zajímavé.
- Máš dvě minutky? - Jo, jasně.
Přemýšlela jsi o té podlaze?
- Podlaha? - Je nádherná.
Ale je moc drahá.
- Fakt moc drahá. - Je to zlatý hřeb scény.
Dámy a pánové, za malý okamžik
přijíždíme do stanice Paříž-východ, konečná stanice.
Henri.
Tenhle casting je důležitý.
Byla celkem dřina ti tu schůzku domluvit.
- Chce to celá Paříž. - Vážně?
No jo.
První film od Noémie byl neuvěřitelný, angažovaný a dojemný.
A pak je tu François Graziani. Všechny jeho filmy jsou trháky.
- Viděl jsem ho na plakátě. - Jo, je všude.
Nemáte na venkově internet?
Ne, vážně, neříkám, že nebudeš mít jiný příležitosti,
- Ale zas tak moc jich nebude. - Neboj, jsem motivovaný.
Vím, ale motivaci mají všichni.
Už není rok 2000, ve tvém věku se prosazuje hůř.
"V mém věku"? Přeháníš.
Věř mi, třicítka je nová padesátka.
- Jo. - A co teda uděláme?
Řekl jsem, že je ti 26.
To je vtip?
Ne, vždyť je to fuk.
Proč to říkáš, když je to fuk?
A v čem je problém?
Já prostě neumím lhát.
Vždyť seš přece herec.
François hraje sociologa, který přijde o finance.
A aby se z toho dostal,
začne vykrádat byty se svým nejlepším kámošem.
- Hm. Je to komedie? - Nejen.
Je to sociální film, dobrodružný film, příběh o přátelství.
Ano, a hlavně chceme
vyzdvihnout postavy a jejich příběhovou stránku.
- Víno? - Chápeš?
Ne, díky.
Vycházíme z reality.
Je tam kritika systému, ale pak se to musí zvrhnout.
Je to dobrota.
A postavy najdou něco jiného než prachy.
Něco neuchopitelného, přesah.
- Rozumíš? - Touha po riziku.
- Líbí se ti to? - Jo, jasně.
Mám dobrodružství v krvi.
Znáte se už dlouho?
- Docela jo. - To je náš druhý společný film.
Z jejích krátkých filmů jsem byl paf.
Ale jdi.
- Hned jsem s tebou chtěl spolupracovat. - François se umí dívat na lidi.
Vidí, co v ostatních je.
- Zapnu kameru? - Jo.
Tak jo.
A tvůj životopis.
Na 26 let jsi toho v divadle odehrál hodně.
Cože?
Jo, protože jsem začal brzo.
Založili jsme soubor během studií
a všechny hry jsme dělali spolu.
Všechny jsem viděl.
Prosím?
Představení s Norou Kerberovou. Bylo to boží.
Fakt, neskutečný.
Díky.
Jdeme na to?
Jasně, pardon.
Představím se. Já jsem Henri.
Rodiče měli rádi Balavoina?
Jo, a jak. Všude byly jeho fotky.
Kámoši mysleli, že je to moje teta.
Jo.
Jo, přesně tak.
Jo, já vím. Platí.
Zamluvíme to a pak to dořešíme.
Každopádně si zavoláme. Měj se.
To byla Noémie. Byli z tebe paf.
- Fakt? - Jo. Proč to říkáš?
Nevím, nepřišli mi moc nadšení.
Ale no tak. Je z tebe hotová. Chce s tebou pracovat.
Počkej, co se mi to snažíš říct?
Tu roli máš.
Jsem na tebe pyšný.
- Nic jsem neudělal. - V tom jsi nejlepší.
A řekni to Noře.
Na.
- Jo, jo. - Někdy to byly i choreografie.
- Choreografie? - No, choreografie...
Myslím, že jsem viděl reportáž.
Je to fakt jako bojové umění, chvaty, páky.
Je to symbolické, estetické i politické. A co je?
Jen že jsi řekla politické.
Jo, boty jsou politické, samozřejmě.
- Boty politické? - Jo. Chci říct,
že to, co nosíme, je volba.
Už jsi viděla botu, co volí?
Třeba tvoje oblečení je politické. Takže...
Mezi šesti a dvanácti lety jsi udělala všechny výstupy?
- To není možné. - Až do třinácti a půl.
- Dělalas to půl roku. - Kecá.
- Například tohle, koukni na to. - Páni. Ty jsi je fakt...
Sakra. Promiň. Sakra.
- Co notebook? - Jo, v pohodě.
- Vážně? - Myslím, že jo.
Počkej, podáš mi...
Běž, jestli musíš pracovat.
Nechtěl jsi mi něco říct?
Neboj, to počká.
Dobře, tak jo.
Díky
Sakra.
Co je? Co se děje?
Mám nápad.
Promiň. Pamatuješ, jak jsme se na konci
druhého dějství zasekli?
Myslím, že mám řešení.
Ty teď pracuješ?
Vteřinku. Zapíšu si to, jinak to zapomenu.
Víš, že jsem měl dneska konkurz na film?
- Jo. - Mám tu roli.
Vážně?
Jo, vážně jo.
A kdy?
Teď. Teď hned.
Jak to, teď hned?
Připravujeme přece představení. Jsi hlavní postava, jsi Ivanov.
Co si bez tebe počnu?
Zrovna ty mi říkej, že nemám dělat dvě věci najednou.
Já nikdy netočil, chci to zkusit.
Nebyl bych první, kdo točí film a zároveň zkouší v divadle.
A budeš oboje dělat dobře?
To zvládneme, věř mi.
Dostal jsi poslední verzi?
- Ne, nedostal. - Dobře, zařídíme to.
Mickaëli, najdeš prosím scénář pro Henriho?
Zdravím.
Ale to nevadí, není to na dnešek. Přepsala jsem konec filmu.
Bylo to takové moc přímé, nalajnované.
- Řekneš mi, co ty na to? - Jo.
Tohle je váš obývák, s Françoisem.
- Líbí? - Jo, krása.
Jo. Nějak se mi nezdá ta pohovka.
Proč? Co je s ní?
Něco jí chybí. Víš, co myslím?
- Jo, jo. - Jo, jo.
Duše?
- Jo, nebo jen polštáře. - Hm.
- Za pět minut začínáme. - Musíme sebou hnout.
Dneska máme velký fofr, promiň.
Změnil se natáčecí plán, všechno je jinak.
- Musíme na to jít rovnou. - Dobře, jo, jo.
Nebudeš mít moc času na oddech.
- Odpočinul jsem si ve vlaku. - Skleničky nebo ne?
- Ne, pijou z lahve. - Zdravím.
Skvělý. Běž se převléct a uvidíme se potom?
- Jo. - Tak zatím.
- Jak to jde? - Vítej, kámo.
- Seznámil ses s týmem? - Jo, s částí.
Uvidíš, všichni jsou v pohodě.
- Kromě Lou. - Nezačínej zase.
- Ahoj. - Tohle je Henri, velký herec.
- Těší mě, Henri, velký herče. - Tady máš.
Připravila jsem ti kostýmy, můžeš se jít převléct.
Díky.
To je mi profesionálka.
Nezacláněj mi tady.
Nestíháme, pojď sem.
Nestresuj se, Henri.
Když mají všichni zpoždění, nemá ho nikdo.
- Dáme večer panáka? - No...
- Nemůžu, musím na vlak. - Jo vlastně, ty zkoušíš.
Co teď zkoušíte?
Ivanova.
- Tu hru miluju. - To neznám.
- A to jsem ti to nabízel. - Půjdeme na Henriho společně.
No hurá.
- Můžem? - Můžem.
Díky.
Policie, stůj.
Tak stůj.
Proč není rychlejší?
Sakra.
Dobře. Tak jo, stop.
Stop.
Poslední klapka.
Dvacet sedm na čtyři, šestá, poslední klapka.
- Tak. - Končíme, díky.
- Není to uvěřitelné. - Jste moc blízko.
- Zdržujeme, ale je pomalý. - Dobře, nemusíte...
Můžu třást kamerou, ale potřebujeme trochu rychlosti.
Vidělas jejich energii? Jsou jak na olympiádě.
Běží jako o život.
Promiň, ale nebudu měnit scénář, abych tě nechala zavřít.
- Ne, to je jasné. - Tak jsme domluvení.
Ty na to máš.
- Tak jo. - Tak jo.
Věřím ti.
Vrátíme se na místa, díky.
Policie.
V zrcadle. Jako v zrcadle.
Nic líp neukáže tu zbabělost.
Ticho, prosím.
Spustit kameru. Kamera běží.
Sakra.
Uvědomuješ si to? Bez tebe nemůžeme pracovat.
Já vím, ale nemohl jsem. Byla to moc důležitá scéna.
Dobře, nevadí. Tak se uvidíme zítra?
Jo, jasně, to doženeme, neboj se.
Jo.
Mohl jsem pracovat, přemýšlet celé hodiny, aniž bych se cítil unavený.
Teď nedělám nic.
Ach, do háje.
Mohl jsem pracovat, přemýšlet celé hodiny, aniž bych se cítil unavený.
Ale teď nedělám nic.
Na nic nemyslím.
Ve dne v noci
mě trápí svědomí, cítím se vyčerpaný na těle i na duchu.
Cítím se hluboce vinen.
Ale nedaří se mi pochopit proč.
Bojím se svého domu.
Je to horší než galeje.
"Nesnesu ani společnost své ženy."
Kruci, to je vopruz.
Ta scéna je fakt těžká. Text mi nejde přes pusu.
Po všech těch letech mi řekneš, že to k ničemu nebylo?
Podívej se pravdě do očí.
Mám nápad.
- Jakej? - Pojď.
- Uvidíš. - Střih.
- Střih, díky. - François, to bylo super.
Henri, je moc důležité,
abys vstal přesně, když se kamera zastaví na tvém profilu.
Tu kameru nevidím.
Nedíváš se na ni, ale vidíš ji. Jo.
Použij periferní vidění.
Podívej, třeba se na tebe dívám.
Jo.
Ale cítím, když Pierre zvedne ruku. Dělej.
Tak. Teď jsem to viděla.
A teď taky.
Vidíš? Chápeš?
- Dobře. - Určitě?
- Jo, v pohodě. - Té pizzy bude málo.
Dobrý, trochu to poladíme, to dáme.
- Mám jí ještě na šest klapek. - To půjde.
- Henri, vnímáš mě? - Jo, poslouchám.
Nezapomeň, kdo je tvoje postava.
Je to slunce. Marco je jako slunce.
- Je to ztělesněné teplo. - Jo, jo, to chápu.
- Nezdá se mi to. Objednám další. - Dobrý, to dám.
- To vyjde. - Soustřeď se.
Chci život, nadšení, radost, euforii.
Posloucháš mě?
- Henri, posloucháš mě? - Jo, sakra, pochopil jsem to!
Promiň.
Uber a soustřeď se.
Všichni tu na tebe čekají.
Tohle není představení tvý starý.
Dobrý. Dobrý.
A křičí svůj text, hlavně když říká:
"Milovat, nemilovat!"
A pak by mohla nastoupit do auta
a tam mít intimní projev.
A chtěla jsem to zkusit venku, v autě,
abych viděla, co to udělá s Henrim. Henri, co ty na to?
Henri?
On vážně spí?
Počkat, to jako fakt?
Henri?
- Co? - Jsme tady.
Přijede pro nás babča na nádraží?
Nemám tušení.
Copak je?
Nic, v pohodě.
Příští zastávka: Charleville-Mézières.
Ani hlásku, princezno.
Jsme v háji, princezno.
- Neměli jsme tudy chodit. - Proč? Je to nebezpečné?
Jsi snad hloupá? V tomhle lese žije čaroděj Babybel.
To se pleteš, tohle je les Vincennes.
Nic nehrozí, hele. Babybel!
Zmlkni, nebo ho probudíš. Už tak ti smrdí nohy až na hrad.
Slyšíš?
- To je Babybel. - Co to slyším?
Jste tady u mě doma.
Sežeru vás.
Všechny vás sním.
Utíkejte, jak nejrychleji můžete.
Třeste se.
Ubozí červíci.
Jsem pánem tohoto kouzelného lesa,
kde si rád hovím
a pojídám malé děti
za zpěvu svých oblíbených písní.
Pardon.
Nevím, jak si vás dám. Asi s listovým těstem,
trochou jíšky a smetany,
nebo ve smetanové omáčce. Au, au, au.
Na!
Henri hraje čím dál líp.
- Sakra. - Řekl "sakra"!
Sakra! Sakra! Sakra!
- Brečíš? - Bravo.
Nemuseli jste mě vozit, tak moc jsem nepila.
Pletla sis vlastní děti.
Tvoje matka a sestra jsou si podobné.
Vysvětlíš mi, co se stalo s tvými synovci? Nebo budeme dělat, že je to v pořádku?
Netuším, o čem mluvíš.
- Byli trefní. - To jo.
Všichni umírali smíchy.
Je to k popukání, nechat se mlátit.
Zato ty jsi byl trochu mimo.
- Prosím? - Nemyslíš?
U filmu se hraje úsporně,
asi jsi pochytil špatné návyky.
Nemyslím to zle.
Já se těším, až uvidím
vašeho Ivanova.
To je milé, ale zatím žádná hra není.
Co? Tak proč se do toho nepustíte?
S tím naprosto souhlasím.
Měli bychom se do toho pustit.
Na koho to bylo?
Na mě rozhodně ne.
Děsně mě štve, když tohle děláš.
Co že dělám?
Předstíráš, že se ovládáš, ale je to lež.
- Jo. - Má pravdu.
Musí to ven, zlato.
- Je to zdravé. - Ale já jsem v pohodě.
Vždyť je v pohodě.
Poznamenali jste si oslavu mých narozenin?
- Jo. - Jo, můžete s námi počítat.
Fakt? Můžeme s tebou počítat?
- Už dost? - Fakt už mě štveš.
Sakra.
Ten pás je tu na ozdobu?
Co blbneš? Uklidni se.
Jsem úplně klidná.
Kam to jdeš?
Proč děláme to představení?
- Co je to za otázku? - Protože umíme jen tohle,
musíme platit složenky...
- Stačí, stačí. - Splatit půjčku na byt.
Máme nasmlouvaná místa.
Děláme něco jedinečného.
Jo, přesně.
Něco, co nás vystihuje. To je naše pouto.
Jsi to ty a já. To je to, co musíme ukázat, co děláme.
Jinak to nemá cenu. Nikdo nic neucítí.
Vždyť já netvrdím opak.
Tak kde jsi? Máme dva měsíce.
Všichni na nás čekají. Já dělám 18 hodin denně,
musím řešit 12 000 otázek
produkce, techniky, bezpečnosti, propagace...
A mně to vyhovuje. Jsem moc šťastná, že to dělám.
Jen bych chtěla přijít do divadla, a abys tam byl.
Jen to. Ale ne.
A když tam konečně seš,
tak tam nejseš.
A vždycky máš nějakou výmluvu. Vždycky za to můžou ostatní.
Myslíš, že to mám lehký?
Hm?
Vidíš, jaká je to dřina.
Nespím, pořád jsem ve vlaku.
Ale ty jsi to tak chtěl.
Tohle sis zavařil ty sám.
Vždyť mě neposloucháš.
Slíbils, že to bude fungovat.
- Dělám, co můžu. - To nestačí.
Je potřeba víc.
A vidíš, zase musím křičet já,
aby se to pohnulo z místa.
Já musím všechny honit, táhnout celý soubor.
A kdo táhne mě?
Nikdo.
Máš pravdu.
Myslel jsem, že je prostor pro něco nového.
Chtěl jsem tomu věřit, ale spletl jsem se.
A co budou dělat?
Kdo?
Filmový štáb.
Když skončíš, co budou dělat?
S tím filmem neskončím.
Je pro mě důležitý.
Opouštíš mě?
Opouštím představení.
A ty si myslíš, že to není totéž?
Měla jsem to pochopit už dávno.
Pochopit co?
Že ses stal tím, čím jsme se nikdy stát nechtěli.
A co to má být?
Oportunistou.
Už měsíce jen tak tápeme. Vždyť jsi to řekl.
To jsem neřekl.
Už si nerozumíme, nemilujeme se.
Nanejvýš se snášíme,
ale ani to ne, podívej.
Mám nový sen. Je můj, ne náš.
A to ty prostě nesneseš.
Nemůžu celej život hrát ve tvých hrách, Noro.
Srovnej se s tím.
No tak, otevři.
Otevři ty dveře.
Otevři, sakra.
Dobrý?
Jo.
- Vážně? - Jo, jasně.
- Co blbneš? - Zase kouříš?
- Skončili jsme. - Skončil jsem s Norou.
Ale teď jsem volný.
To vidím. Inspirativní.
Nebudu ti lhát,
nenazval bych to snadným přechodem, ale...
Cítím, že to může být skvělá příležitost.
Jedna kapitola končí, druhá začíná.
Snad neskočíš z mého balkonu. Mám dost problémů.
Do háje, to je hodin.
- Nedáme si večeři? - Mám promítání.
- Uvidíme se později? - Jo, tak čau.
Jak nastudujeme "Ivanova" bez Ivanova?
Najdeme jiného, lepšího.
Máš nějaká jména?
Jo.
- Řešíme to s Nielsem. - Fakt? Na koho myslíte?
- No. - To nejde říct, je jich moc.
Aspoň jednoho.
Thibault. Racek.
- Thibault Mouette? - Například.
V čem hrál?
V Rackovi.
To stačí, najdeme jiného herce.
Musíte nám věřit.
Tady nejde o důvěru.
- Tak o co jde? - Mezitím máme dělat jógu?
No, mezitím zkoušíme. Jsme tady.
Jenže Henri byl v každé scéně.
Přemýšlela jsem o tom
a nejlepší řešení je, že si ty, Esther, vezmeš jeho repliky.
- Já? - Jo.
To je vtip?
Proč ne?
Já už jednu roli mám.
Jo. Prozatím můžeme Annu nechat stranou.
Počkej. Víš, jaká je to emoční zátěž, hrát Annu.
Ať to dělá Niels.
Ne, ne, já nejsem herec.
- Toho jsme si všimli. - Jo.
Všichni se musíme snažit.
Prosím tě o laskavost. Potřebuju tě.
Všichni tě potřebujeme.
- Jen na pár dní, platí? - Jo.
Příští týden se to vyřeší. Slibuju.
Hotovo, je to připravené.
Bezva.
Aspoň jedna dobrá zpráva.
A teď pozor.
To jste nečekali.
Nádhera.
Můžu?
Jasně, kámo.
Sakra. Dobrý?
Dobrý.
Nestoupl sis předtím do něčeho? Ten materiál je hrozně křehký.
- Sakra. - Opatrně.
Je to jak kluziště.
- Na tom se nedá hrát. - Nepřehánějte, to nic není.
Nebojte se, najdeme řešení.
- Vezmeme si mačky? - Jo, chce to vhodné boty.
Tak to ne. Svých bot se nevzdám.
Co takhle jednou hrát bez jehlových podpatků?
Můj podpatek uvidíš zblízka.
Noro, Juliette mi fyzicky vyhrožuje.
Noro. Fňuk, fňuk, fňuk.
Tak už toho nechte.
To byl nápad, udělat podlahu, na které se nedá hrát.
- Hrotí se to. - Oh!
- Hej! Už toho nechte! - Klid, jo?
Předně, ta podlaha je nádherná.
To je nejdůležitější.
Díky.
Dobře víte, že nikdy nic nefunguje dokonale na první pokus.
Takže s tím materiálem budeme pracovat.
Naučíme se s tou podlahou žít
a vrátíme se ke druhé scéně. Davide...
jdeme na to.
Prosím tě.
Miluji vás z celého srdce.
Dobrý? Jak to šlo?
Byla zima.
Říká se, že lidi mají lepší a horší profil.
Když jsem se díval na záběry, uvědomil jsem si, že ty ne.
Mám dva špatné profily?
Ty máš jeden smutný a druhý veselý.
Proto působíš komplikovaně.
Jsi šťastný?
Myslíš v životě obecně?
Mluvil jsem spíš o natáčení, ale klidně můžeme přitvrdit.
Proč to říkáš? Noémie ti něco řekla?
Vypadáš, jako bys chtěl skoncovat se životem.
Neboj, je to tvoje první natáčení. Je normální, že se musíš rozkoukat.
Navíc si vedeš skvěle.
Jen mi chceš udělat radost.
Máš dobrý instinkty. Věř mi. Na tohle se hodíš, kámo.
Nora mě opustila.
- Promiň, to jsem nevěděl. - To nic.
To je život, tak to chodí.
Nic se neděje.
Takže jsi v Paříži? Kde bydlíš?
Teď spím u svýho agenta na gauči.
Není to nic moc.
- Musím si něco najít. - Pojď ke mně.
Myslím to vážně.
- Mám pokoj s postelí, tak pojď. - Ale já fakt nechtěl...
Já tam mám místo.
Takže budu rád. Tak pojď.
Vím, čím si procházíš. Zažil jsem to taky.
Nejsi na to sám.
Čau.
Ahoj.
- Už ani nezvoníš? - Dal jsi mi klíč.
Pro případ nouze.
Nutně potřebujeme panáka.
- Jdeš? - Francie tě potřebuje.
Chlapi po rozchodu nejsou moc zajímaví.
Meleme totéž dokola.
Já to miluju.
Milostné trable ostatních jsou fascinující.
- Vážně? - Mnohem zajímavější než ty moje.
To je sranda.
- Že jsou moje trable nuda? - Ne.
Ten výraz "zlomené srdce".
Takhle jsem si to nepojmenoval, ale přesně to mám.
Protože je to klišé.
Seš sofistikovanější, Henri, velký herče.
Myslíš?
Rozhodně. Frajírek, co hraje divadlo.
A co trápí tebe?
Mě už nic.
Jsem totiž neprůstřelná.
Tady.
Sáhni si.
Neprůstřelná vesta.
- Jdeme. - Kam?
Vlezeme tam oknem jako ve filmu.
- Ale my jsme v realitě. - Realita neexistuje.
- Život si tvoříme sami. - Vrátíme se do baru, bylo to fajn.
Na to zapomeň, tam se nevrátíme.
Šup, vysadím tě.
Tak dělej.
- Jak? Takhle? - Jednu sem, druhou na rameno.
Lou.
Dobrý?
Jdeme.
Co se naložit do vany?
Neměli bychom pozdravit?
Jmenuje se to "Alpianista".
- "Alpinista?" - Ne, "Alpianista".
Příběh klavírního virtuóza, který má nehodu v horách.
Nelíbí se ti ten název?
Zní to jako překlep.
- Máš recht, je to děs. - Změníme to.
- To je tvůj další film? - Jo, ale trochu jinak.
- Budu ho režírovat. - Fakt?
Dlouho o tom přemýšlím a teď cítím, že je čas.
Ty lezeš?
Horolezectví? To fakt ne.
Zkusil jsem to a zranil si prst.
Viděl jsem tě, základy máš.
- Chceš jít na kamerovky? - A koho bych měl hrát?
Hlavní roli, alpianistu.
Nech toho, to...
Co je, nechce se ti?
Ne, to ne, jen...
Ale to bys měl dělat ty.
Vyjde mi šest filmů,
Potřebuju pauzu. Jinak lidem polezu krkem.
- Já nejsem známej. - Můžeš něco získat.
Víš co?
Přečti si scénář, a když tě to osloví, zavolej a probereme to.
No tak jo.
- Platí? - Jo.
Počkej, hned se vrátím.
Henri, velký herče. Našla jsem šamana.
Moc nemluví, ale má všechno.
Co si přeješ, příteli?
Noru?
V tom ti nepomůžu.
Ale jestli chceš, mám emko.
Tak jo.
Stop. Paráda, mám všechno. Tohle bylo super.
To byl Henriho poslední záběr.
Bravo.
Je to tam.
Ty jedeš. Jsi skvělý.
Předčil jsi má očekávání.
Tenhle film je hlavně příběh o přátelství
a díky tobě jsem to pochopila.
Díky.
Bravo.
Díky, díky.
Co tady děláš?
Hrozně jsi mě vyděsil.
Dobrý?
Budu zvracet.
Co tě to napadlo? Je to fakt divný.
Chtěl jsem jen...
být kreativní.
Nevěděl jsem, jak ti to říct.
Říct co?
Čekáš někoho?
Ne, ne.
- Henri, jde o to, že... - Vlastně...
Jde o to...
Co tady děláš?
Ještě pracujete?
- Musíme něco probrat. Pět minut. - Ne. Ne, ne...
Ne, nepracujeme.
Jasně.
Takže spíš se stážistou? Páni.
- To je úroveň. - Ale ne. Ne.
Klidně můžu se stážistou spát, když budu chtít.
Už nejsem stážista, jsem asistent režie.
Aha, promiň. Gratuluju.
Neztrácíš čas, z toho až mrazí.
Zrovna ty bys mě o empatii poučovat neměl.
- Co jsem zase udělal? - Ptáš se, cos udělal?
Vážně se ptáš?
Nevíš, jak jsi nás potopil, když jsi opustil představení?
Nevidím souvislost.
- Tady není sobec ona. - Do toho se nepleť.
Udělal jsem večeři.
Ke stolu.
No tak.
Ke stolu, hrdličky.
Italské lasagne.
- Henri, co to tady předvádíš? - Můžeš mi to vysvětlit?
Děláme si pohodlí, ne?
Hele, ale...
Nech ho tady, jdeme pryč.
Ne, ne, ne.
Jsem tady doma, takže zůstanu. Ty taky. Sedni si.
Rád vás zase vidím.
Chceš talíř? Máš hlad?
Ne, díky, to je dobrý.
Tak povídejte. Jak to jde?
Sexujete?
- "Sexujete?" - Co, to je trapný?
- Jak to říkáte na střední? - Nemáš lepší vtipy?
Být mladý není urážka.
- Ne, to je kompliment. - No jo.
Jo. Obdivuju tě.
Děti zachrání svět.
- Jo, postaráme se o to. - To je bezva, díky.
Tak můžeš dál točit ty svoje blbý filmy.
- Cos to řekl? - Prosím, přestaňte.
Tohle je fakt patetické.
Já už nevím.
Končím. Dělejte si, co chcete.
Jak to myslíš?
Házíš mě do stejného pytle jako tady toho?
- Jo, jsme ve stejném pytli. - V jednom velkém patetickém pytli.
Tak.
Neříkej, že jsi tam spal?
Spal jsem na gauči, neměl jsem na výběr.
V Remeši nejsou hotely?
Moc ne.
Měl bys otočit list, tohle je fakt divný.
To se ti řekne.
Ale je to tak.
Víš, že mě ještě nenahradila?
Chceš tu roli zpátky?
To neříkám.
Tak to pusť z hlavy.
Nemyslím na to.
Prostě nedokážeš přenechat svoje místo.
Proto se nemůžeš posunout dál.
Tak co?
To je boží.
Noro?
Pamatuješ si na debatu o týmovém duchu?
Jo, ale připomeň mi to.
Že kolektiv musí brát v potaz individuální omezení,
aby je proměnil v příležitosti...
- Jo, jo. - Jo?
- No, změnila jsem názor. - Vážně?
Jestli mě Ivan bude dál štvát s tou jeho blbou podlahou, končím.
Co je to s těma botama?
Tohle už přesahuje všechny meze, víš?
Nenechám nějakýho kreténa v kapsáčích ničit moji práci.
Slyším tě, víš?
Ty boty jsou provizorní?
- Máme i jiné barvy, jestli chceš. - O to nejde.
Vidíš, co musím snášet?
Počkej, vteřinku.
- Ivane, najdeme řešení? - Jo, jo.
- Dobře. Fajn. - Tak pokračujeme?
Nepokračujeme. Ne. Musíme si promluvit.
Co se děje?
- Promiň, Noro... - Počkáme na ostatní, ne?
Aha, takže je to vzpoura?
Jen navrhuju, že počkáme na Nielse.
Na Nielse? Nevím, jestli se vrátí.
Ne, do háje, to je fakt?
Nejdřív Henri, teď Niels?
Neumřeli, to zvládneme.
- Ne, to nejde. - Tohle nezvládneme.
- Zvládnout co? - Udělat něco dobrého.
Něco dobrého?
Slyšíte se?
Takhle nesmíte přemýšlet.
Musíte se soustředit na práci.
Nemyslet na výsledek, být v přítomnosti.
- V přítomnosti? - Nemáme Ivanova ani asistenta.
Scéna je kluziště...
A kostýmy jsou jak z Dovolené po francouzsku.
Vy jste ale snobi.
Dovolená po francouzsku je super.
- Můj psycholog souhlasí. - No když tvůj psycholog souhlasí!
A řekl vám, ať přestanete?
- Zastavujeme ten úprk vpřed. - Řítíme se do zdi a ty to popíráš.
Děláme si o tebe starost, protože tě máme rádi. Chápeš?
Vy mě máte rádi?
Ale k čemu mi to asi tak je?
Vážně?
Já vůbec nepotřebuju, abych byla milována.
Já potřebuju pomoct.
Co chcete, abych řekla? Že bez Henriho nic nejde?
Že nic nestíhám a všechno se mi sype pod rukama?
Už nemám ani nápady, ani žádnou sílu.
Už nedokážu nacházet řešení problémů,
i když je to moje specialita.
Když je průšvih, zavolá se Noře a ona to vyřeší.
Ale teď, vážně, čelím obrovskému selhání.
Jste spokojení?
Noro?
Můžeme si promluvit?
Co se děje?
Zbožňuju tvoji práci a vím, že hledáš herce.
Nerozumím, promiň.
Rád bych s tebou pracoval.
A...
Myslíš, že tě vezmu jen tak?
Ne, to ne, ale...
Myslel jsem, že to probereme.
Protože uděláš tisíc kliků a fotíš se s lidmi na ulici?
Tisíc kliků neudělá nikdo.
Tak proč?
Jsem připravený.
Tu hru umím zpaměti. Jde mi jen o práci.
Vím, že v tomhle jsme stejní.
Ty toho ale víš.
Potřebuju něco cítit. Potřebuju riskovat.
Není můj problém, že máš moc energie.
Dělej to co všichni, začni chodit na CrossFit nebo na box.
Na box už chodím.
- Tak si dej LSD. - Tak jo.
Jestli chceš. Ale nejdřív to se mnou zkus.
Co chceš zkoušet?
Představení nebude.
Čau.
Díky, ztratila jsem klíče.
Dobrý?
Jo.
Je tady François?
- Nebere to. - Ne.
Ne, ne... neřekl mi, co dělá.
- Fakt? - Hm.
No, bezva. Tak si dáme skleničku.
Nikdy jsem neviděla takovou sbírku.
Ten chlap má desku od každý kapely na světě.
Jako pro mimozemšťany.
Co?
Jako když vypustí kapsli,
aby jim přiblížili život na Zemi.
Jsem namol.
Jsou večery, kdy nesnesu být sama.
Seš smutná?
Jo, ale pracuju na tom.
Odjedeš trénovat na poušť?
Kéž by, ale ne. Řeším to s psycholožkou.
- Nevíme, kde se to bere. - Máte stopy?
Jednak můj zničující narcismus.
A náhlá smrt matky, když mi bylo šest.
Může za to tvoje mrtvá máma.
Můžu mít indiskrétní otázku?
Nemám co skrývat.
Jak to spolu máte, ty a François?
- To tě zajímá? - Hm.
Tajemství, to je tvoje, co?
Uznej, že je to záhada.
Co na to říct?
François je slunce.
Můžeš se hřát v jeho paprscích, ale nesmíš čekat víc.
Nikdy nebude nikomu patřit.
Jsem na tom stejně.
Už nikomu nepatřím.
Trápí tě to?
Trochu.
Jo, sakra, je to tady!
Sakra.
Co se to tu stalo?
Vypadá to děsivě, ale není to tak, jak si myslíte.
V noci jsem měla spoustu nápadů. Bylo to zjevení.
Pochopila jsem, že všechno je o skládání...
- To snad ne. - ...rozkládání a novém skládání.
Musela jsem všechno zničit, abych na to přišla.
Je to drsné na pohled,
ale tady neděláme něco hezkého.
Jsme tu, abychom našli něco pravdivého.
K tomu jsme měli daleko.
Bylo nám to fuk.
A co budeme dělat?
Strom.
Jak jako?
Strom je mnohem lepší než podlaha.
Ne?
Nevím. To se těžko srovnává.
- A co Ivanov? - Ty jsi Ivanov.
To má recht.
Ale pořád nám chybí herec.
Představím se. Jmenuji se Henri.
Je mi... třicet...
- Je mi 26. - Dobře.
Můžeš začít.
- Mám dceru. - A...
Bydlí v Marseille s matkou.
- A... mám trochu... - Musíš řídit.
Odehrává se to v autě.
Takže jsi za volantem.
Dobře.
Tak.
Mám dceru.
Bydlí v Marseille s matkou.
- Zahni doleva. - Šetřím peníze.
- Zahni doleva. - Šetřím, abych...
- Dej blinkr. - ...za nimi mohl.
Promiňte.
Abych za nimi mohl...
Nedělej ten zvuk.
Dobře, teď se zařaď.
Počkej, jak... jak řadíš?
Máš řidičák, Thierry?
Nenašel bys mi něco jiného? Fakt potřebuju práci.
Nech mě přemýšlet.
Mohl bych se vrátit k představení.
Mám tu scénář o chlapíkovi, co všeho nechá
a přejede Francii na kole.
Počkej, umíš jezdit na kole?
Občas mě děsí, co si o mně myslíš.
Počkej, hned ti zavolám.
Haló, babi? Jak se vede?
Nora to nebere.
No a co s tím mám dělat?
S ní je to pořád stejné. Když zkouší, jako bych byla mrtvá.
Kdoví, co má radši, jestli babičku, nebo svoje představení.
To bylo o fous.
Máš se?
Jo. Přijde mi, jako bych byla ve vlaku o půl roku zpět.
To přesně mě napadlo, když mi volala babička.
Babička ti volala?
- Hm. - Proč?
Asi jsi jí neřekla, žes mě nechala.
- Já jsem tě nenechala. - Nic jsem neřekl.
A řekl jsem si,
že to dohraju až do konce a přijedu na tu oslavu.
Nemusíš nic vysvětlovat.
Nebo ne? Klidně vystoupím na příští.
Ne, to je dobrý.
Je to lepší. Na rodinný výslech nemám sílu.
Znáš mě. Dávat víc a víc, to je moje životní krédo.
Pořád tak skromný.
Babču zbožňuju.
- Fakt ji zbožňuju. - Vážně, až tak?
Poslední dva tři roky
jsem s tebou byl jenom kvůli ní.
Tak ji zbožňuju.
Mám ji nejradši ze všech.
No páni.
Zvládneš to?
Jo, proč?
Nevypadáš moc v pohodě.
Ale jo.
Role dokonalého partnera je pro mě hračka.
Proč dokonalého?
Té změny si přece všimnou.
To jo.
Musíme se snažit, jinak to praskne.
Od začátku ses mě ani nedotkl. Je to fakt divný.
Mám se tě dotknout?
Jo.
Takhle?
To je málo.
Takhle?
Přece ti nebudu sahat na prsa.
Děsí tě to?
Neděsí, ale mám z toho respekt.
Vím, že by ses mohla rozesmát.
- Proč jako? - To není účel, jen...
Rozesmával jsem tě, když jsme byli spolu.
Nevzpomínám si.
Hele.
Počkej, nějak to nejede.
Zapomněla jsem, jak ta postel vrže.
Jo, máš pravdu. Musíme to dotáhnout do konce.
Ten zvuk je lepší tady.
- Sakra! - Sakra!
Praštil jsi mě.
- Mám se podívat? - Jo, jestli to krvácí.
Kde to je?
Počkej, tohle nemůžeš.
To je trapný. Počkej, sakra, to si vypiješ.
Přestaň.
- Ahoj. - Ahoj, Henri.
Ahoj.
- Dobrý? - Jo.
Napadlo mě, že bychom mohli jet spolu.
To by šlo.
- Je to jen nápad. - Jo. Nápad.
Jo.
Čeká na tebe někdo?
A na tebe?
- Děti? - Jo?
Jak to vypadá s Ivanovem?
Jo, jde to.
A nic víc?
- Co tím myslíš? - Nikdy nic neřekneš.
- Musím z tebe všechno páčit. - Ale ne, babi, přestaň.
Přestaň.
Přeháníš. Říkám ti spoustu věcí.
Chtěla jsem ti to říct.
Chci vědět, jak se ti daří. Chápeš?
Bude to jiné než to, co jsem dělala doteď.
Jak jako, jiné?
Hlavně v tom, že tam Henri nebude.
- Ale ne. - Nebude v tom hrát.
- To nevadí. - O tom si musíme promluvit.
- Cože, vyhodili tě? - Ne, nic jsem neudělal.
- Dělá něco jiného. - Musíme to probrat.
- Hm. - Vážně je to lepší.
Vážně.
Asi jsem taky potřebovala změnu.
Jakou změnu?
Přeobsadila jsem role.
- A najala jsem nového herce. - Koho?
Však víš koho.
Ne, nevím.
Françoise.
Cluzeta?
Ne, Françoise Cluzeta ne.
No, já nevím.
- Já ho mám ráda. - Ty jsi to nevěděl?
Myslela jsem, že ti to řekl, když jste takoví kámoši.
Ne, neřekl mi to.
Ale to...
Promiň. Takhle jsem ti to říct nechtěla.
- Ne, to je skvělé. - Fakt skvělé.
Určitě?
Jasně, že jo.
Co děláš s tou taškou?
Odjíždím, padám odsud.
- Co, už mě máš dost? - Nech toho.
Už vím o Noře.
Dávej pozor, co říkáš. Může to být zavádějící.
Můžeme si promluvit, ne?
Nemám ti co říct.
Hraju ve hře, ze které jsi odešel,
a ty hraješ v mém filmu. Všichni se posouváme.
Sakra, slyšíš se vůbec?
Nikam se neposouváme.
Věděl jsi, že mě to naštve.
Ale je ti to fuk, nemyslíš na lidi kolem sebe, sakra.
Přestaneš svalovat vinu na druhé? Prober se.
Přemýšlej. Za své problémy si můžeš jen ty sám.
Máš pravdu, sklízím, co jsem zasel. Ale zůstat tady mi nepomůže.
Zbabělec a navíc nevděčník.
Představím tě svým přátelům a ty se mi takhle odvděčíš?
To něco stojí? Kolik ti dlužím?
To jsem neřekl.
Moc dobře jsem to pochopil.
Nechtěl jsem ti to říkat,
ale to já jsem tě do toho filmu protlačil.
Přemýšlej o tom ve svém životě pařížského herce.
- Díky moc za to, co jsi udělal. - Vážně?
Ale nic si nenamlouvej.
Víc bereš, než dáváš.
Tak si jdi, padej.
Miluji vás k zbláznění.
Sašo, to nejde.
- Miluji vás k zbláznění. - To nejde.
- Bez vás život... - To nejde.
...nemá smysl, ani potřebu, ani radost.
Když jsem byl malý,
miloval jsem vás. Vás.
- Vaši duši. - To je ono.
Pokračujte.
V dětství jsem vás miloval. Vaši duši,
jako sebe sama. A teď,
vás miluji, Nikolaji Alexejeviči.
- Pro vás bych šel... - Zopakuj: "To nejde."
Ano. To nejde.
To nejde.
Prostor mezi vámi je nebezpečný.
- Není snadné ho překročit. - To nejde.
- Šel bych na konec světa. - To nejde.
- Rychle, jinak se udusím.
To znamená začít život od začátku, že?
Štěstí, mládí, svěžest.
To znamená žít.
- Začít znovu. - Jo.
- Bylo to lepší, ne? - Bylo to trochu mdlé.
- Díky. - Ne ty. My. Vlastně já.
- Ta scéna. - A co na to říkáš ty?
Přišlo mi to přirozenější, ale byla jsem pozadu. Promiň.
Mám nápad, změníme tvůj nástup.
- Jak jako? - No...
Chci vidět, co se stane, když tam budeš od začátku.
Můžeš zkusit něco jiného než ten křik?
Protože právě to je tak trochu banální.
Jo, dobře.
Spíš?
Ale ne, soustředím se.
Dej mi ruku.
Jo.
Tak co, půjdeš tam?
A kam?
Na představení.
Jaké představení?
Nech toho.
Vidělas to?
Jo.
François mě pozval.
Jaký to bylo?
Jdi tam a uvidíš.
Neruším vás?
Ne, už jsme skončili.
Chtěl jsi mi něco?
Ne, vůbec nic.
Když jde režisér za hercem, vypadá to důležitě.
Takže mi dají pokoj.
Takže děláš, že se mnou mluvíš.
Dávám si pauzu, nevadí ti to?
Ne, vůbec.
Každopádně ti chci poděkovat za důvěru.
- V příkopě seš tady ty. - Jo.
Ale z dobrého důvodu.
Víš, kam jdeš, a je to vidět.
Je to inspirující.
Tenhle film je skoro hotový, můžu ti to teď říct.
- Nech si to pro sebe. - Jo, jasně.
Ale vůbec netuším, kam jdu.
- To jako vážně? - Jo.
A nejsem sám.
Myslím, že nikdo neví, co dělá.
A nikdo se nikdy neodváží to říct.
Ne, máš inspiraci, je to vidět.
Ale jdi.
Jasně, mívám nápady.
Skáču od nápadu k nápadu, ale nakonec...
Uvidíme, nevím.
Nevím.
To mi neříkej.
- A proč ne? - Z mnoha důvodů.
Je to znepokojující.
Ne, naopak.
Když přijmeš nejistotu a všechno to pustíš,
všechno je možné.
Je to nejlepší způsob, jak vytvořit něco zajímavého.
Musí přece existovat něco, čím jsme si skoro jistí.
Dobře, Bůh je mrtev, slunce jednou vybuchne.
Ale do té doby se může stát cokoli.
Opravdu cokoli.
- Nathane, můžeme. - Jo, dobře.
Mysli na to při své scéně, pomůže ti to.
Ticho!
- Zdravím. Díky. - Pozor, klouže to.
Zdravím.
Akce.
Jste v pořádku?
Ne, nehýbejte se, jste zraněný.
Ne, nehýbejte se.
Víte, jak se jmenujete?
Jste v pořádku?
V pohodě.
Musím jít, já...
Stop.
Henri, je to dobrý, ale jsi na špatné straně.
Děje se to tam.
Promiň, promiň.
V tý scéně jsi byl skvělej.
To byla maličkost.
Ne, je to zvláštní, protože já vážně...
Myslela jsem, že tě jako herce znám dokonale.
A takhle jsem tě nikdy neviděla.
- Když mě nerežíruješ ty? - Taky, jo.
Proč jsi tady, Noro?
Jak jsem řekla, pozvala mě Lou.
Proč jsi přišla?
Co chceš?
Dneska večer je derniéra
a byla bych moc ráda, kdybys přišel.
To stačí.
Zvládlas to beze mě. Otočme list.
Určitě?
Dobře.
Promiň, jsem vyřízená.
Už mi to nemyslí.
Jedu do divadla, čekají na mě.
Kde je?
Odjela.
- Co bys dělala ty? - Já?
Přesně to samý co ty.
To je ten problém.
Jsme stejní, neprůstřelná vesta.
Vlastně se oba schováváme.
Nechráníme se.
Jsme zbabělí.
- A navíc pyšní. - To je blbost.
Nikdy jsem Françoisovi neřekla, že chci víc.
Nikdy jsem neriskovala a je to blbý. Někdy...
Někdy musíš zradit to, co máš, abys vytvořila něco novýho.
Milujeme se a rozcházíme ze stejných důvodů.
- Nedívej se takhle. - Jak?
Takhle. Slyším tě přemýšlet.
To schválně.
No tak.
Dej sem tu svoji neprůstřelnou vestu.
A nech mě uklidit dodávku.
- Zbyla tu nějaká auta? - Všechna už odjela.
Počkej, až se vrátí.
Henri.
Pojď sem.
Tak jsi nakonec přišel?
Co tady děláš?
Už je čas, ne?
Jo, máš pravdu.
Co to je?
Kdo to udělal?
Dokud nenajdeme toho, kdo to udělal, nebo se nepřizná...
To už přehání.
Fetišista.
Nohy nahoru, prosím.
Tak tohle prostě nejde.
Představení nezačne, dokud nezjistíme,
kdo po mně hází...
To jsi ty.
Šílenče. Měla jsem to tušit.
- Ale no tak, no tak. - Nemáš co na práci?
Chci si v klidu číst a ty mě štveš a ničíš mi kostým.
Vážně, nemáš co na práci?
Byla bys smutná, kdybych zemřel?
- Co je to za otázku? - Ta otázka je prostá.
Smutné je, že smrdíš vodkou.
Vážně, je to hnus.
Pro někoho je láska na poslední koleji.
Povídat si s tím, koho milujete,
procházet se s ním po zahradě,
uronit pár slz na jeho hrobě, to je vše.
Ale pro mě je láska
celý život.
Miluji tě.
Chci totiž rozptýlit tvůj smutek.
Chci tě následovat až na konec světa.
Vylezeš na horu a já polezu s tebou.
Sestoupíš do rokle a já sestoupím s tebou.
Jaké štěstí by pro mě bylo
celou noc opisovat tvé spisy,
dbát na to, aby tě nikdo nevzbudil,
nebo s tebou ujít sto kilometrů.
Pamatuji si na jeden den,
kdy jsi přišla k nám,
během žní, celá zaprášená.
Požádala jsi o pití a já ti přinesl vodu,
ale ty jsi už ležela na pohovce a spala.
Prospala jsi u nás dvanáct hodin v kuse.
A já držel stráž, aby tě nikdo nevzbudil.
Cítil jsem se tak dobře.
Čím víc úsilí láska vyžaduje,
tím je láska krásnější
a víc ji cítíme.
To je tvoje nejlepší představení.
Já vím.
Pořád stejně skromná.
Hned přijdu.
KDE JSEM?
Ernestovi a Josephovi
České titulky M. Šimonková Filipová S PRO ALFA CZ, a.s. 2026