Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Den här skogen är hem för det största och tyngsta
av alla trädlevande djur.
Under deras långa liv sätter de kanske aldrig en fot på marken.
Det är därför vi visste så lite om dem fram till för några årtionden sedan.
Ändå är de en av våra närmaste släktingar,
eftersom de delar nästan 30 fysiska egenskaper med oss.
Deras namn, orang hutan, betyder i själva verket "skogsmänniska".
Trots deras enorma storlek och styrka
är de fredliga, eftertänksamma, problemlösande varelser…
…som kanske är mer jämförbara med oss än någon annan människoapa.
När man tittar på en orangutang är det svårt att inte se oss själva i dem.
Vi får kanske aldrig veta exakt vad de tänker…
För de tänker, helt klart.
ORANGUTANGERNAS HEMLIGA LIV
Orangutanger fanns en gång på hela den indonesiska ön Sumatra.
Men mycket av deras skog är avverkad idag.
Och idag är de få tusen som återstår begränsade till öns norra del.
Här finns det en speciell plats.
Suaq. Det är en liten träskskog…
…avgränsad i väst av Limbangfloden,
som fungerar som barriär mot mänsklig utveckling.
Suaqs skog har stått oförändrad i tusentals år.
Den är en utmärkt livsmiljö för orangutanger…
…och har idag den största populationen av dessa rödhåriga apor på hela planeten.
Det är ett samhälle med över 200 identifierbara individer.
Under de senaste 30 åren
har de följts av forskare från Orangutan Reseach Project.
Men oavsett om observatörerna är fältforskare eller filmskapare,
räcker det inte att bara skymta en orangutang i trädtopparna ovanför.
Man behöver se dem på nära håll, högt upp i trädkronorna.
Ny filmteknik, som med små drönare,
gör det nu möjligt för oss att göra det.
Vi kan avslöja fler detaljer om deras privatliv än någonsin tidigare.
Orangutanger lever i regel ensamma, men de här är anmärkningsvärt sociala.
De iakttar och lär sig av varandra, och har på så sätt skapat en unik kultur.
Det är ovanligt att orangutanger på andra håll använder verktyg, men inte här,
och färdigheterna förs vidare till varje ny generation.
I centrum för den här långvariga studien står tre närbesläktade honor.
Den äldsta är Friska, som är skicklig på att suga termiter ur pinnar.
Hon är över 60 år och en av världens äldsta vilda orangutanger.
Sedan har vi Friskas dotter Ellie, som alltid äter.
Och den sista är Ellies unge Eden,
som närmar sig den viktigaste milstolpen i en orangutangs liv.
Hon är lätt att känna igen på sin taggiga frisyr,
som hon har haft sedan hon föddes.
Det här är Eden, två år gammal,
med sin mamma Ellie.
Bandet mellan en orangutangmamma och hennes unge
är ett av de längsta och starkaste i naturen, näst efter oss människor.
En ung orangutang tillbringar tusentals timmar med att iaktta sin mor.
Det är så de lär sig vilka av djungelns många växter de tryggt kan äta.
Och, lika viktigt, hur man äter dem.
Det är en utbildning som kan ta tio år.
Men allt det var för sex år sedan.
Eden är nu åtta år och vet en hel del om djungeln.
Hon har lärt sig vilka växter i detta gröna hav som är bra att äta.
Det som inte har förändrats ännu är hennes band till sin mamma.
Ellie är aldrig långt borta.
Att iaktta henne är fortfarande det snabbaste sättet för Eden att hitta mat.
De här termiterna, till exempel.
För Eden har livet gått ut på att dela allt med sin mamma.
Fram till nu.
Den där smällen är inget bra tecken.
Det är något som har förändrats.
Familjen har fått ett nytillskott.
Han är ungefär hälften så stor som en människounge,
och förmodligen den första nyfödda som Eden har sett.
Det är väldigt förbryllande.
Men nykomlingen är värd en närmare titt.
Mamma vill inte att hon kommer för nära.
I åtta år har mamma och hennes förstfödda gjort allt tillsammans.
Nu har två blivit tre, och allt känns annorlunda.
Men hur som helst är det ändå bäst att följa mamma.
Till och med vid åtta års ålder håller Eden alltid sin mor i sikte.
Det är inte lätt i den täta djungeln…
…men att gå vilse kan vara farligt.
Och var Ellie än är, är maten aldrig långt borta.
För att ge näring åt sin stora hjärna och kropp
ägnar orangutanger dagarna mest åt att äta.
Amalakifrukt är bara en av över 300 sorters föda
som Ellie och Eden äter.
Att skaffa viss föda kräver speciella tekniker.
För Eden har det alltid fungerat bäst att härma mamma.
Men när en matbit kan hugga tillbaka…
…måste man bemästra tekniken.
Eden lär sig snabbt att använda fingertopparna
inte är det bästa sättet att plocka upp myror.
Ingenting får komma mellan Ellie och hennes föda,
inte ens ungens arm.
Med en ny unge att sörja för måste Ellie äta 3 000 kalorier om dagen.
Blad är en viktig del av deras kost.
Men även rätt sorts blad behöver viss bearbetning.
Det innebär att spotta ut tanninerna som smakar bittert.
Nyfödda orangutanger behöver sova mycket, precis som människobarn.
Skillnaden är att de måste göra det samtidigt som de håller sig fast i mamma.
När de har ätit i ett par timmar tar orangutanger gärna en tupplur.
Men den nya ungen verkar ha tagit Edens plats i boet.
Det är svårt när din mamma inte visar lika stort intresse för dig längre.
Snart måste Eden hitta ett nytt hem i skogen och klara sig själv.
På annat håll i skogen
står Edens kusin Pepito också inför sitt sanningens ögonblick.
Hans mamma Piniata ska föda en unge till.
Han är ett år äldre än Eden,
så det är en klar signal att det är dags för Pepito att ge sig av.
Det är den farligaste tiden i en ung orangutangs liv.
För att klara sig på egen hand krävs kunskap, självförtroende
och vaksamhet.
Bästa sättet att visa självsäkerhet…
…är kanske att kuva demonerna i träskmarken nedanför?
Även om det bara är en harmlös sköldpadda.
Det här kan tyckas vara en aningen överdriven reaktion,
men i orangutangsamhället
är pojkar bråkigare än flickor.
Och det är inte den enda skillnaden mellan könen.
För att uppnå sin fulla potential
måste nya självständiga unga hanar som Pepito
hitta en vuxen hane att ha som förebild och lära sig av honom.
Under tiden får vi ett tillfälle att se en viktig färdighet i Suaq in action.
Neesiaträdens frukt
är något som vuxna orangutanger ser fram emot.
Frökapslarna innehåller näringsrika frön.
Men man måste veta hur man öppnar dem.
Innan de mognar är de nästan omöjliga att öppna.
Inne i varje frökapsel finns dussintals frön,
som skyddas av tusentals glasaktiga hår.
Det enda säkra sättet att komma åt de kaloririka fröna
är att använda ett verktyg.
Många års erfarenhet gör 60-åriga Friska till en expert.
Med en pinne i rätt storlek
kan hon lirka ut fröna utan att röra de obehagliga håren.
Suaqs orangutanger är praktiskt taget de enda som klarar det här,
men det kan ta många år att lära sig.
Honor har i regel lärt sig det när de är cirka 14 år.
För de flesta hanar tar det lite längre tid.
Ungdomar som Pepito och Eden måste studera de vuxna noggrant
om de vill bemästra den här tekniken och njuta av den proteinrika födan.
Märkligt nog, efter att orangutangerna har spottat ut dem
kan fröna fortfarande gro.
Gamla Friska är ute och rör på sig i området.
Hon ska hälsa på hos sin dotter Ellie.
Hon kanske känner till familjens nytillskott.
Friska är inte bara sexbarnsmor, utan också gammelmormor.
Den nya ungen är hennes femte barnbarn,
vilket gör henne till områdets mest framgångsrika hona.
Men relationen mellan barnbarn nummer fem och nummer fyra,
Eden med den taggiga frisyren, är fortfarande kylig.
Orangutangmammor är väldigt olika.
Friska är känd för att vara sträng.
Forskarna märkte att jämfört med andra mödrar
lät hon sina ungar gråta oftare och gav efter för deras krav mer sällan.
En sträng uppfostringsmetod som Ellie har ärvt
och som hon nu tillämpar på sitt äldsta barn, Eden.
Hennes mammas uppmärksamhet riktas nu mot den nya ungen,
som verkar ha vunnit över till och med vresiga mormor.
Precis som för kusin Pepito
är det nu dags för Eden att tillbringa tid utan sin mamma.
Det blir en helt ny upplevelse för henne att vara ensam.
Och utan sin mamma måste hon handskas med många orangutanger hon inte känner.
En av dem blir mycket intresserad av den mer självständiga Eden.
Tjugoåttaåriga Sulli är alltid på jakt efter nya bekantskaper.
Allt som rör sig i träden fångar därför hans uppmärksamhet.
Trots sin ålder har Sulli fortfarande inte blivit en fullvuxen hane
med stora svullnader på kinderna, som kallas kindpåsar.
Och han är ganska liten även för en hane utan kindpåsar.
Men det han saknar i längd tar han igen i beslutsamhet.
Kindpåslösa Sulli har precis fått syn på ett bekant ansikte.
Tjugoett år gamla Lily.
Som underordnad hane måste Sulli ta initiativet med honor.
Hon verkar inte intresserad,
men som en hane utan kindpåsar måste man vara ihärdig.
Sulli koncentrerar sig på Lily
och ser inte att han bevakas av Kluvna läppen Otto,
Suaqs gamla men dominanta hane med stora kindpåsar.
Han tolererar inte att en underordnad som Sulli
blir kärvänlig med honor på hans område.
Otto måste påminna honom om vem som bestämmer.
Sulli borde nog rymma fältet.
En fördel med att vara en kindpåslös hane
är att man kan röra sig mycket snabbare än tungviktare som Otto.
Så det är inte så svårt att ligga steget före.
Det är inte lätt för Otto att skrämmas om han inte kan komma nära.
Men att skaka på grenar
är en kindpåsförsedd hanes sätt att säga "Stick."
Klappat och klart.
Åtminstone för tillfället.
Det här ljudet är ett "long-call", ett rop
från en annan kindpåsförsedd hane.
Titan.
Han vill ha Ottos position.
Lyckas han, blir det honom honorna väljer att para sig med.
Utmanaren Titan kastar sig ut efter Otto.
Otto tar till flykten.
De kan skadas svårt i slagsmål.
Hanar med kindpåsar slåss därför bara om de måste.
Det är bättre om kampen kan avgöras genom en styrkeuppvisning.
Och Titan vet hur han ska skaka om gamlingen.
Ottos enda mål nu är att komma så långt bort från Titan som möjligt.
Titan har blivit av med Otto,
men han är inte den dominanta hanen än.
För att vinna den titeln måste han säkert möta mycket starkare motståndare.
Det här är inte en av dem.
Det är Pepito.
För en nybliven självständig ung hane är Titan en perfekt förebild att lära sig av.
Titan väger nästan 90 kilo
och kan använda sin vikt för att svinga sig mellan träden och spara energi.
Det måste väl vara värt ett försök?
Problemet med att vara en lättviktare…
Men det finns andra sätt att ta sig fram.
Frågan är om den här lianen bär hans vikt?
Det kanske är lite riskabelt.
Det är ett långt fall till marken.
Äsch, vi testar!
Han har inte sparat energi,
men lek är också en del av inlärningen.
Titan talar om att han är där.
Dags för Pepito att fortsätta skugga den stora, kindpåsförsedda hanen.
Om han lyckas ta sig loss från grenarna.
De höga ropen handlar inte bara om styrka och territorium.
Forskare har nyligen upptäckt att de även kommunicerar framtida resplaner.
Titans rop talar om för andra orangutanger i vilken riktning han ska förflytta sig,
även dagen därpå.
Det är en varning till andra kindpåsförsedda hanar längs hans väg.
Det är inte goda nyheter för Kluvna läppen Otto.
Han var en gång Suaqs konung men vill nu i lugn och ro gå i pension.
Det kan han göra på andra sidan floden, men hur ska han ta sig dit?
Orangutanger är rädda för vatten.
En bro som apor använder kan vara svaret.
Men Otto är mer än tio gånger tyngre än en langurapa.
Och det kan finnas krokodiler i floden nedanför.
Ottos självpåtagna exil från Suaq markerar slutet på en era.
Och utan en etablerad dominant hane
kommer andra, yngre hanar att kliva fram för att göra anspråk på titeln.
Så det lär inte dröja länge innan Titan tvingas möta en annan motståndare.
TRE MÅNADER SENARE
De senaste månaderna har Eden slagit sig ner i sin egen del av skogen,
inte långt från Ellie, sin mamma.
Hon har återvänt hem flera gånger, men besöken blir färre och färre.
Som alla andra orangutanger i området, börjar hon vänja sig vid att vara ensam.
Men hon vill ändå hålla koll när andra orangutanger dyker upp,
särskilt om de är familj eller vänner.
Det är Olala, en ung hona.
Hon är inte släkt, men här i Suaq tolererar unga honor ofta varandra.
Men inte den här gången.
Edens och Olalas familjer har länge varit fiender.
Och det verkar hålla i sig.
Eden måste försöka driva bort Olala.
Att hon står upp mot Olala och försvarar sitt territorium
visar att hon har kommit långt sedan hon flyttade hemifrån.
Hon går tillbaka till sina bär,
än så länge omedveten om en ny besökare.
Det är Sulli, killen utan kindpåsar.
Han är här för att bli vän med Eden.
Eden verkar osäker.
Hon har hittills aldrig varit ensam med en hane.
Eden stannar upp, kanske för att bedöma situationen.
Han verkar vänlig.
Men Eden vet inte att Sullis strategi är genomtänkt.
Om han kan bli vän med henne nu,
har han kanske större chans när hon är gammal nog att para sig.
Den där blicken var kanske ett uppmuntrande tecken.
Eden slår sig ner med en pinne full av termiter.
Och när Sulli kommer dit
delar hon med sig av pinnen.
Hittills kommer allt som Eden lärt sig från hennes mamma Ellie.
Genom att titta på Sulli kan hon lära sig andra sätt att göra saker på.
Och utöka sina kunskaper om livet i skogen.
Även om hon inte börjat tänka på att bli mamma än,
är den här märkliga hanen kanske mer intressant än hon trodde.
Inte långt därifrån ligger Edens mamma Ellie i ett mangoträd.
Hennes unge mår bra.
De mänskliga observatörerna kallar honom Emen.
Han är tre månader gammal och har mycket kvar att lära sig om världen.
I Suaq är termiter en vanlig syn.
Den skygga dunryggiga mestimalian, å andra sidan…
…hörs oftare än syns.
Det finns tusentals olika djurarter i den här skogen.
Och överallt de två orangutangerna går,
finns det nya saker för Emen att förundras över.
Emen kommer så småningom bli bekant med de flesta av dessa varelser…
…och lära sig vilka som är ofarliga
och vilka som inte är det.
Ellie måste varna sin son för farliga djur så att Emen vet hur han ska undvika dem.
Ett bett från en näsgropsorm kan vara dödligt.
Precis som Eden före honom
kommer Emen att övervakas av Ellie i många år framöver.
Det är därför fler orangutangungar överlever än hos andra människoapor.
Det är dags för Ellie att bygga ett bo för natten.
Hon förbereder en madrass av löv.
Det kommer att dröja flera år innan Emen kan bygga ett bo åt sig själv.
Exakt hur man gör får han lära sig av sin mamma.
Orangutanger bygger nya bon varje natt.
Deras bon är de mest komplexa som byggs av alla människoapor.
Stilen varierar från individ till individ.
Vissa lägger till även kuddar av löv.
Klockan är sex på morgonen. Dags att vakna.
För de som ligger kvar och drar sig ringer väckarklockan snart.
Siamanger.
Suaqs gryningskör.
Den uppblåsbara säcken på strupen förstärker deras rop.
Det är öronbedövande om man, som Titan, har sovit precis under dem.
Andra djungelinvånare är redan på väg.
Det finns fler än 30 olika arter av termiter i Suaq.
Det här är processionstermiter.
De livnär sig på löv, lavar och bark, som de bär tillbaka till sitt bo.
Deras kolonner kan bli hundratals meter långa.
Termiter spelar en viktig roll i att återvinna skogens näringsämnen.
Och de utgör i sig själva också föda för stora, håriga apor,
som Titan.
Pepito iakttar vad som händer.
Allt han kan lära sig av Titan
blir användbart om han en dag blir en kindpåsförsedd hane.
Men Titan har viktigare saker att tänka på, mogen frukt till exempel.
Och han vet var det finns ett träd proppfullt med frukt.
Han tar den kortaste vägen…
…och stannar bara upp om han ser andra delikatesser på vägen.
Titan var vuxen när han kom till Suaq,
men under det senaste årtiondet har han skapat en mental karta över fruktträden
och lagt på minnet inte bara var de finns, utan också när frukten är mogen.
Om han vill öka sin redan imponerande kroppshydda
och bli djungelns konung så måste han äta. Och äta. Och äta.
Så mycket som 8 000 kalorier om dagen.
Oförmögen att hålla samma takt som Titan
siktar Pepito istället in sig på Olala, den unga honan.
Hon äter frukt från ett medang baru-träd.
Förmodligen har Pepito aldrig sett henne förr.
Så hon är värd en närmare titt.
Och hon verkar intresserad av honom.
Men om det här var presentationen hon hade tänkt sig…
…är svårt att säga.
Så här nära kan Pepito på allvar studera hennes ätteknik.
Och kanske lära sig något nytt.
Men Olala har fått nog av hans stirrande.
Att lära sig av andra orangutanger ingår i Pepitos utbildning.
Det kan till och med öka hans överlevnadsmöjligheter.
Titan tänker på något helt annat.
Och det verkar inte vara Yulia.
Som den ledande hanen är han en magnet för vuxna honor som Yulia,
som är på jakt efter en partner.
Konstigt nog har hon svårt att få honom på rätt humör.
Det kanske hjälper om hon petar på ett känsligt område.
Dags att fundera om.
Några löv i present, kanske?
Tja, det finns en gräns för vad man kan göra för att få någons uppmärksamhet.
Eller…?
Äntligen förstår Yulia.
Hon lämnar Titan i fred med sina grubblerier.
Han kanske oroar sig över en eventuell utmaning
från en starkare, kindpåsförsedd hane.
Eden har hittat egna medang baru-frukter.
Bredvid henne sitter Sulli, killen utan kindpåsar.
Hans ihärdighet verkar ha lönat sig.
För att sila bort de beska fruktbitarna filtrerar Eden saften genom sin päls.
Överraskande nog använder Sulli Edens päls i samma syfte.
Men har han gått för långt med denna till synes intima handling?
Hon skapar lite avstånd mellan dem.
Sulli följer efter.
Han är minst sagt ihärdig.
Forskare i Suaq har alltid vetat att Sulli är en vänlig, lekfull kille…
…men han läser inte Edens signaler.
Det kanske bara är lek, men det börjar se hotfullt ut.
Och Eden har fått nog.
Inte ens en plötslig störtskur kan dämpa Sullis entusiasm.
Det blir för mycket för Eden.
Och Sulli lämnas ensam att fundera.
Ropen från fullvuxna hanar är lika individuella som fingeravtryck.
Och det här är inte Titan.
Det är en annan hane, med kindpåsar och färska stridssår.
Det här är Rakus.
För tio månader sedan var han en underordnad hane.
Sedan dess har en enorm hormonökning
gjort honom nästan dubbelt så stor och gett honom kindpåsar.
Rakus vill ha förstaplatsen,
men han har ännu inte drivit bort sin aktuella motståndare.
Det är Titan.
Titans titelförsvar kan vara över.
Rakus ser ut att vara den nya utmanaren, även om han har fått betala dyrt.
Han har en svårt skadad hand,
ett brutet långfinger…
…och ett stort sår i ansiktet.
De skadorna läker med tiden, men med hans sargade tumme är det en annan sak.
Trots sina skador måste Rakus försöka vara på sin vakt.
Titan kan fortfarande återvända.
Men han kan inte hålla vakt för evigt.
Utmattningen kommer att ta ut sin rätt.
Ovanför honom passerar kindpåslösa Sulli.
För tio månader sedan, innan Rakus fick kindpåsar, var de vänner.
Inte nu längre. Och hanar som siktar på att bli den dominanta
har mycket kort stubin.
I sin iver att jaga efter Sulli gör Rakus en felbedömning.
Men han verkar oskadd.
Han är i desperat behov av vila.
Men Rakus hittar ändå energin att skicka ut ett budskap till.
Det är en varning till andra med kindpåsar och en inbjudan till vuxna honor.
Gamla Friska är den första som svarar på Rakus rop.
Ljuden från träden ovanför när hon rör sig får honom att ropa igen.
Han vet inte att det är Friska.
De har känt varandra i många år…
Men Friska kanske inte har sett Rakus sedan han fick sina kindpåsar.
Men kloka gamla honor som Friska
är skickliga på att veta vem den nästa dominanta hanen blir.
Hennes besök är en förtroenderöst för den nya utmanaren.
Om Friska parar sig igen och får sin sjunde unge
blir det troligen med honom.
ÅTTA MÅNADER SENARE
Friskas barnbarn Emen är ett år och redo för nästa stora milstolpe.
Under de första fyra åren av sitt liv
bärs orangutangungar av sin mamma oavsett vart hon förflyttar sig i skogen.
Men Emen har nått en ålder då han vill utforska världen utan Ellie.
Han får en chans varje gång hon stannar upp.
Som nu.
Det är långt ner till marken.
Bäst att hålla i.
Men lekstunden är över.
Nu kommer fysikens lagar med in i bilden.
Ellie måste använda exakt rätt styrka för att övervinna motståndet.
En ny chans?
Emen slinker iväg igen.
Emen har nog aldrig varit så här långt bort från sin mamma.
Tre kontaktpunkter brukar rekommenderas…
Men vilket småbarn tänjer inte på gränserna?
Emens stund av frihet är dock till stor del en illusion.
I likhet med mödrar över hela världen…
Att hålla ett öga på ungen är en självklarhet för Ellie.
När han har tröttnat på att vara ensam
är mammas kropp en utmärkt lekplats.
Eden har kommit tillbaka hem.
Det finns fortfarande viktiga saker för Eden att lära sig av sin mor.
Att se Ellie och Emen tillsammans kan vara Edens bästa chans
att se moderskap i praktiken innan hon får en egen unge.
Kommer hon att tillämpa
tuff kärlek?
Eller blir hon en mer ömsint mor?
Som för alla orangutanger
är att iaktta och lära sig nyckeln till Edens framgång.
Finns det något som fångar alla vuxna orangutangers uppmärksamhet
så är det trädhål.
Saker lever i dem, ibland ätbara saker.
Så det är värt att kolla in alla hål.
Och när något surrar runt öppningen, som sticklösa bin, är det ännu bättre.
Det betyder larver eller honung.
För att nå in i små hål behöver man pinnar.
Men inte det här.
Otroligt gott.
Och det bästa är
att det är honung utan bi-verkningar.
Olyckligtvis för Eden tänker Ellie inte dela med sig.
Eden måste hitta en egen honungsgömma.
Hon vet var det finns en.
Precis som vid Ellies hål surrar insekter runt ingången.
Ett gott tecken.
Men de här ser större och farligare ut.
Det är läge för en snabb räd.
Problemet med att sticka in handen i deras bo
är att man gör dem väldigt arga.
En handfull larver kanske inte var värt alla stick.
Hon vet bättre till nästa gång.
Flera månader har gått sedan Rakus slagsmål med Titan.
Hans ögonskada har läkt bra.
Och han har etablerat sin status som Suaqs obestridda konung.
För att förbli det, måste han vara i form och stark.
Proteinrika termiter hjälper.
Men att jobba med ruttet trä innebär risker.
Aj!
Det är ingen bra början på Rakus dag,
men ett ömmande huvud kan kännas bättre efter en svalkande dryck.
Och i den här skogen är det inte svårt att hitta.
Kannaväxter.
Skogens naturliga vattenkrukor.
I varje blomma finns regnvatten och delvis smälta insekter.
Härligt!
Rakus är nu den dominerande hanen och hans liv blir aldrig sig likt igen.
Han kommer att knyta band med områdets honor, som Friska och Ellie.
Men han undviker alla andra orangutanger.
Hans närvaro som den etablerade konungen
gör ändå att de yngre hanarna inte utvecklar kindpåsar.
Det förlänger hans styre, som kan vara upp till tio år.
Det har också gått framåt för Eden.
Hon tillverkar ett verktyg av en pinne…
…för att försöka nå det som finns i hålet.
För första gången i sitt liv använder hon ett verktyg
utan att hennes mamma Ellie visar henne hur hon ska göra.
Men det här fungerade inte riktigt.
Hon behöver tänka om.
Hon försöker verkligen lösa problemet.
Kan den här lianen göra susen?
Pinnen är längre,
men fortfarande kanske inte tillräckligt lång.
Det dröjer några år innan Eden blir skicklig på att använda verktyg.
Men det här är en viktig milstolpe i hennes resa.
Ett säkert tecken på att hon är redo för ett självständigt liv i djungeln.
Det kommer andra utmaningar för Eden,
men den största utmaningen för henne och områdets orangutanger
kommer från världen bortom deras skog.
När gamla Friska var i Edens ålder fanns det orangutanger över hela Sumatra.
Så är det inte idag.
Under de senaste 20 åren
har ofattbara 80 procent av världens orangutang-djungler försvunnit.
Kommer Suaqs skog att finnas kvar när det är dags för Pepitos första rop?
Eller när Eden ska börja bilda en egen familj?
Ungarnas långa inlärningstid
gör att orangutanger inte klarar av snabba förändringar i sin livsmiljö.
Idag är det bara den smala Limbangfloden
som står mellan Edens hem och den obevekliga mänskliga utvecklingen.
Men så länge Suaqs skog förblir skyddad
kommer berättelsen om orangutangerna att fortsätta i generationer framöver.
Det är sannerligen inte för mycket att hoppas på.
Undertexter: Janica Lundholm