Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Denne skov er hjemsted for det største og tungeste
af alle trælevende dyr.
I løbet af deres lange liv kan det ske, at de aldrig sætter en fod på jorden.
Derfor vidste man så lidt om dem,
indtil for få årtier siden.
Men de er en af vores nærmeste slægtninge,
og de deler næsten 30 fysiske egenskaber med os.
Selv deres navn, orang hutan, betyder "person fra skoven."
På trods af deres store størrelse og styrke
er de blide, betænksomme, problemløsende væsener…
…og måske mere relaterbare for os end nogen anden abe.
Når man ser på en orangutang, er det svært ikke at se noget af os selv.
Og selvom vi måske aldrig finder ud af, hvad de tænker,
så tænker de helt bestemt.
ORANGUTANGENS VERDEN
Orangutanger boede engang på hele den indonesiske ø Sumatra.
Men meget af deres skov er nu blevet fældet.
Og i dag er de få tusinde tilbageværende begrænset til det fjerne nord.
Her skiller ét sted sig ud.
Suaq.
En lille sumpskov.
Mod vest grænses den op af Limbang-floden,
der fungerer som barriere mod menneskers udvikling.
Suaqs skov har stået urørt i tusindvis af år.
Det er et perfekt levested for orangutanger,
og det har nu den højeste tæthed af disse rødhårede aber i hele verden.
Det er et nabolag med over 200 identificerbare individer.
Og i de sidste 30 år
er de blevet overvåget af forskere fra Orangutan Research Project.
Men uanset om observatørerne er feltforskere eller filmskabere,
er et glimt af en orangutang i trætoppene set nede fra sumpen ikke nok.
Man må se dem tæt på, højt oppe i træernes kroner.
Og nye filmteknikker, såsom små droner,
giver os nu mulighed for netop det,
og afslører flere detaljer om deres privatliv end nogensinde før.
Orangutanger lever normalt på egen hånd,
men dem, der bor her, er bemærkelsesværdigt sociale.
De ser og lærer af hinanden,
og derved har de skabt en unik kultur.
Brugen af redskaber er sjælden blandt orangutanger andre steder,
men ikke her,
og sådanne færdigheder videregives til hver ny generation.
I centrum af dette langvarige studie er tre nært beslægtede hunner.
Den ældste er Friska,
som er dygtig til at suge termitter ud af pinde.
Hun er over 60 år og en af verdens ældste vilde orangutanger.
Så er der Friskas datter Ellie, der altid spiser.
Og til sidst Ellies barn, Eden,
som nærmer sig den største milepæl i en orangutangs liv.
Hun kan kendes på sit piggede hår,
som har været et kendetegn, fra hun var baby.
Dette er Eden, da hun var to år,
med moren Ellie.
Båndet mellem mor-orangutang og barn
er et af de længste og stærkeste i naturens verden,
kun overgået af mennesker.
En ung orangutang bruger tusindvis af timer på at se sin mor.
Det er sådan, de lærer, hvilke af junglens mange plantearter,
der er sikre at spise…
…og, lige så vigtigt, hvordan man spiser dem.
Det er en uddannelse, der kan tage et årti.
Men det var seks år siden.
Eden er nu otte og ved ret meget om junglen.
Hun har lært, hvilke planter i det grønne hav, der er gode at spise.
Hvad der endnu ikke har ændret sig, er hendes forhold til sin mor.
Ellie er aldrig langt væk,
og at se hende er stadig Edens hurtigste måde at finde mad på.
Som de her termitter.
For Eden er det en levemåde at dele med sin mor.
Indtil nu.
Det klask er ikke et godt tegn.
Noget har ændret sig.
Der er kommet en ny.
Den er halv så stort som en menneskebaby,
og det er nok den første nyfødte, Eden nogensinde har set.
Det hele er ganske forvirrende.
Men den nye er bestemt værd at se nærmere på.
Men hendes mor vil ikke have hende for tæt på.
I otte år har mor og førstefødte gjort alt sammen.
Nu er to blevet til tre,
og det hele virker anderledes.
Men det er stadig bedst at følge mor.
Selv i en alder af otte har Eden altid holdt sin mor i syne.
Det er ikke let i den tætte jungle…
…men at fare vild ville være farligt.
Og hvor end Ellie er, er mad ikke langt væk.
For at drive deres store hjerner og kroppe
bruger orangutanger en stor del af dagen på at spise.
Disse melaka-frugter er blot en af over 300 slags mad,
som Ellie og Eden spiser.
Noget mad kræver særlige teknikker.
For Eden har det altid været den bedste tilgang at kopiere mor.
Men når en snack kan bide igen…
…skal teknikken sidde lige i skabet.
Eden vil hurtigt lære, at fingerspidser ikke altid er bedst til at fange myrer.
Som altid kommer intet mellem Ellie og hendes mad,
og det inkluderer babyens arm.
Med en ny baby at fodre
må Ellie spise omkring 3.000 kalorier om dagen.
Blade er en vigtig del af deres kost.
Men selv den rette slags skal bearbejdes lidt.
Hvilket betyder at spytte de bittersmagende tanniner ud.
Nyfødte orangutanger bruger meget tid på at sove, ligesom menneskebabyer gør.
Den eneste forskel er, at de skal gøre det,
mens de holder fast i mor.
Efter et par timers spisning tager orangutanger gerne en lur.
Men nu lader det til, at den nye baby har taget Edens plads i reden.
Det er svært, når ens mor ikke synes så interesseret i en, som hun var engang.
Snart må Eden finde et nyt hjem i skoven
og klare sig selv.
Et andet sted i nabolaget
står Edens fætter Pepito over for sit eget afgørende øjeblik.
Hans mor, Piniata, er klar til at få endnu en baby.
Han er et år ældre end Eden,
så dette er en god lejlighed til at Pepito må ud og klare sig selv.
At begive sig ud alene
er den farligste tid i en ung orangutangs liv.
For at det lykkes, må man have viden, selvtillid
og årvågenhed.
Og hvilken bedre måde at vise selvtillid
end ved at nedkæmpe dæmonerne i sumpen nedenunder?
Selv hvis det kun er en harmløs skildpadde.
Det virker måske som en lidt overdreven reaktion,
men i orangutangernes samfund
er drengene en del mere livlige end pigerne.
Og det er ikke den eneste forskel mellem kønnene.
For at udnytte deres potentiale
må nyligt selvstændige hanner som Pepito
finde en voksen han som rollemodel, de kan lære af.
I mellemtiden er der mulighed for at se brugen
af en vigtig Suaq-evne.
Neesia aquatica-træernes frugtsætning
er en ventet begivenhed for voksne orangutanger.
Bælgene indeholder meget næringsrige frø.
Men man skal kunne få fat i dem.
Indtil de modnes, er bælgene næsten umulige at åbne.
Inde i hver er der masser af frø,
der er beskyttet af tusindvis af glaslignende hår.
Når de er åbne, er den eneste sikre måde at nå de kalorierige frø
ved at bruge et værktøj.
Og med årtiers erfaring er 60-årige Friska ekspert.
Med den rette pind
kan hun løfte frøene ud uden at røre de irriterende hår.
Suaqs orangutanger er praktisk talt de eneste, der kan gøre det,
selvom det kan tage år at perfektionere evnen.
Hunner har normalt lært det, når de er omkring 14 år.
De fleste hanner er lidt længere tid om det.
Unge som Pepito og Eden må være opmærksomme på de voksne,
hvis de nogensinde skal mestre teknikken og nyde denne proteinrige mad.
Og utroligt nok, selv efter de er blevet tygget,
kan frøene stadig spire.
Gamle Friska er på tur gennem kvarteret.
Hun er kommet for at besøge sin datter Ellie.
Måske kender hun til den nye familieforøgelse.
Friska er ikke bare mor til seks, hun er også oldemor.
Og den nye baby er hendes femte barnebarn,
hvilket gør hende til kvarterets mest succesrige hun.
Men forholdet mellem barnebarn nummer fem og nummer fire,
spidshårede Eden, er stadig køligt.
Mødrenes opdragelsesmetoder er forskellige.
Friska er kendt for at være streng.
Forskerne bemærkede, at sammenlignet med andre mødre
lod hun oftere sine unger græde
og gav sjældnere efter for deres krav.
En metode med hård kærlighed, som er arvet af Ellie,
der nu anvender den på sit ældste barn, Eden.
Hendes mors opmærksomhed er nu fokuseret på den nye baby,
der ser ud til at have vundet selv den sure bedstemor over.
Ligesom for fætter Pepito
er tidspunktet kommet, hvor Eden må væk fra mor.
Det bliver en helt ny oplevelse
at være alene.
Og uden sin mor
må hun håndtere mange ukendte orangutanger.
En af dem vil være meget interesseret i den mere selvstændige Eden.
Den 28-årige Sulli er altid på udkig efter nye forhold.
Så enhver bevægelse i træerne fanger hans opmærksomhed.
På trods af sin alder har Sulli endnu ikke udviklet sig til en moden han
med fedtfolder på kinderne, der kaldes kindvalker.
Og selv for en han uden kindvalker er han stadig ret lille.
Men det, han mangler i statur, kompenserer han for med beslutsomhed.
Og Sulli har lige set et kendt ansigt.
Den 21-årige Lily.
Som en underordnet han
må Sulli tage initiativet, når det gælder forhold til hunner.
Hun virker ikke interesseret,
men når man er en han uden kindvalker, må man blive ved.
Med sit fokus på Lily
har Sulli ikke opdaget, at han bliver iagttaget af Split Lip Otto,
Suaqs gamle han, som stadig dominerer med sine kindvalker.
Han tolererer ikke, at en underordnet som Sulli
gør tilnærmelser over for hunner på hans territorie.
Otto må minde ham om, hvem der bestemmer.
Sulli må hellere smutte.
En af fordelene ved at være en han uden kindvalker er,
at man kan bevæge sig meget hurtigere end sværvægtere som Otto.
Så det er ikke svært at være et skridt foran.
For Otto er det ikke let at skræmme nogen,
hvis man ikke kan komme tæt på.
Men at ryste grene er sådan, en kindvalket han siger: "Skrid."
Færdigt arbejde.
Indtil videre.
Denne lyd er et langt kald
fra en anden han med kindvalker.
Titan.
Han vil have Ottos titel.
Hvis han får den, vil han være den, de frugtbare hunner vælger.
Så udfordreren Titan går til angreb,
og Otto tager flugten.
I kamp risikerer man skader eller værre.
Hanner med kindvalker kæmper kun, hvis det er nødvendigt.
Det er bedre, hvis konkurrencen kan afgøres med en magtdemonstration.
Og Titan ved, hvordan man skræmmer den gamle.
Ottos eneste mål er nu at komme langt væk fra Titan.
Titan har måske jaget Otto væk,
men han er endnu ikke den dominerende han.
For at vinde den titel må han nok klare meget stærkere modstandere.
Dette er ikke en af dem.
Det er Pepito.
For en nyligt selvstændig ung han
er Titan den perfekte rollemodel at lære af.
Med næsten 90 kilo
kan Titan bruge sin vægt til at svinge sig mellem træerne og spare energi.
Det er vel et forsøg værd?
Det er problemet med at være letvægter.
Men der er andre måder at krydse afstanden.
Spørgsmålet er, om denne ranke kan bære hans vægt?
Måske er det lidt risikabelt.
Det er et langt fald ned til sumpen.
Hvorfor ikke?
Han har ikke sparet energi,
men leg er en del af læringen.
Titan reklamerer.
Det er tid til, at Pepito genoptager skygningen af den store, kindvalkede han.
Hvis han kan komme fri fra disse grene.
Lange kald handler ikke kun om magt og territorium.
Forskere har for nylig opdaget,
de også kommunikerer rejseplaner i fremtiden.
Titans kald fortæller andre orangutanger, i hvilken retning han vil rejse,
helt ind i næste dag.
Så har han advaret andre kindvalkede hanner på vejen.
Det er ikke godt nyt for Split Lip Otto.
Engang var han kongen af Suaq, men nu ønsker han et stille otium.
Det findes måske på den anden side af floden,
men hvordan kommer han derhen?
Orangutanger er bange for vand.
En bro brugt af aberne kunne være løsningen.
Men Otto er mere end ti gange tungere end en langurabe.
Og der kan være krokodiller i floden.
Ottos selvpålagte eksil fra Suaq markerer enden på en æra.
Og uden en etableret dominerende han
vil andre yngre hanner forsøge at gøre krav på positionen.
Så det varer ikke længe, før Titan må møde endnu en modstander.
TRE MÅNEDER SENERE
I de sidste par måneder
har Eden slået sig ned i sin egen del af sumpskoven,
ikke langt fra hendes mor, Ellie.
Hun er vendt hjem flere gange,
men den slags besøg er nu sjældnere.
Og som alle andre orangutanger
vænner hun sig til at være alene.
Men hun vil stadig gerne vide, når der kommer andre beboere,
især om de er familie eller venner.
Det er Olala, en ung hun.
Hun er ikke familie,
men her i Suaq tolererer unge, ubeslægtede hunner ofte hinanden.
Men ikke denne gang.
Eden og Olalas familier har haft en langvarig fejde.
Og den viser ingen tegn på at stilne af.
Eden må prøve at drive Olala væk.
At stå op mod Olala og forsvare sit territorium viser,
at hun er kommet langt, siden hun rejste hjemmefra.
Hun vender tilbage til sine bær
uden at have bemærket en ny besøgende.
Det er Sulli uden kindvalkerne.
Han er kommet for at blive venner med Eden.
Eden virker usikker.
Hun har aldrig været alene med en han før.
Eden stopper op, måske for at vurdere situationen.
Han virker venlig.
Men Eden ved ikke,
at Sullis strategi er beregnet.
Hvis han kan udvikle et venskab med hende nu,
har han måske en chance, når hun er gammel nok til at formere sig.
Måske var det blik et opmuntrende tegn.
Eden finder sig til rette med en pind fuld af termitter.
Og da Sulli indhenter hende,
deler han hendes pind.
Indtil videre er alt Edens lærdom kommet fra hendes mor, Ellie.
Men at se Sulli er en chance for at lære andre måder at gøre ting på
og udvide sin viden om, hvordan man lever i skoven.
Og selvom hun endnu ikke tænker på moderskab…
…er denne sære han måske mere interessant, end hun først troede.
Ikke langt derfra sidder Edens mor, Ellie, i et mangotræ.
Hendes baby har det godt.
De menneskelige observatører har kaldt ham Emen.
Han er kun tre måneder gammel og har meget at lære om verden.
I Suaq er termitter et meget velkendt syn.
Men macronus ptilosus derimod…
…bliver oftere hørt end set.
Der er tusindvis af forskellige dyrearter i denne skov.
Og hvor end de to orangutanger går,
vil der være nye ting, som Emen forundres over.
Emen vil med tiden stifte bekendtskab med de fleste af disse skabninger…
…og lære, hvilke der er harmløse,
og hvilke der ikke er.
Ellie må advare sin søn, når dyr er farlige,
så Emen ved, hvordan man undgår dem.
Et bid fra en hugorm kan være dødeligt.
Ligesom Eden før ham,
vil Emen blive bevogtet af Ellie i mange år fremover.
Derfor er ungers overlevelse højere blandt orangutanger end nogen andre aber.
Det er tid til, at Ellie laver sig en rede for natten.
Hun klargør en madras af blade.
Der vil gå flere år, før Emen kan bygge en rede til sig selv.
Præcis hvordan man gør det, lærer han af sin mor.
Orangutanger bygger nye reder hver aften.
Og det er de mest komplekse, der laves af nogen aber.
Stilen varierer fra individ til individ.
Nogle tilføjer endda bladpuder.
Klokken er 06.00.
Tid til at vågne.
For dem, der sover længe, går vækkeuret snart i gang.
Siamang-gibboner.
Suaqs morgenkor.
Deres oppustelige halssække forstærker deres kald.
Og det er øredøvende, hvis man som Titan har sovet lige under dem.
Andre beboere er allerede på farten.
Der er over 30 forskellige arter af termitter i Suaq.
Dette er hospitalitermes-termitter.
De lever af blade, laver og bark, som de tager med tilbage til deres rede.
Deres kolonner kan være flere hundrede meter lange.
Termitter spiller en vigtig rolle i genbrug af næringsstoffer i skoven…
…og er også selv føde for store, behårede aber
som Titan.
Pepito holder stadig øje med, hvad der sker.
Alt, hvad han lærer af Titan,
vil være nyttigt, hvis han til sidst bliver en kindvalket han.
Men Titan har vigtigere ting at tænke på,
såsom moden frugt.
Og han ved, hvor der er et træ fyldt med det.
Han tager den korteste vej…
…og stopper kun, hvis han ser andre delikatesser på vejen.
Titan var voksen, da han dukkede op i Suaq,
men i løbet af det sidste årti har han opbygget et kort over frugttræerne
og husker ikke kun, hvor de er,
men hvornår de er klar til at blive plukket.
Hvis han vil øge sin allerede imponerende fysik
og blive junglens konge, må han spise.
Så meget som 8.000 kalorier om dagen.
Da han ikke kan følge med Titan,
fokuserer Pepito på den unge hun, Olala.
Hun spiser frugterne af et litsea gracilipes-træ.
Pepito har nok aldrig opholdt sig i nærheden af hende før.
Så hun er værd at se nærmere på.
Og hun virker interesseret i ham.
Men om det var den introduktion, hun havde i tankerne,
er svært at sige.
På denne afstand kan Pepito virkelig se hendes spiseteknik.
Og måske lære noget nyt.
Men Olala har fået nok af at blive stirret på.
For Pepito er det at lære af jævnaldrende en anden del af hans uddannelse,
og det kan måske endda øge hans overlevelsesmuligheder.
Titan har andet at tænke på.
Og det lader ikke til at være Yulia.
Som den førende han er han en magnet for voksne hunner som Yulia,
der leder efter et forhold.
Mærkeligt nok har hun svært ved at få ham i det rette humør.
Måske hjælper det at prikke til ham på et følsomt område.
Tid til at genoverveje.
En gave med et par blade, måske?
Der er en grænse for, hvad man vil gøre
for at få nogens opmærksomhed.
Eller er der?
Yulia forstår endelig budskabet.
Hun giver fred til den distraherede Titan,
der måske er nervøs over en mulig udfordring
fra en mere magtfuld kindvalket han.
Eden har fundet sine egne litsea gracilipes-frugter.
Ved hendes side er den ikke-kindvalkede Sulli.
Hans vedholdenhed lader til at have båret frugt.
For at filtrere frugtens usmagelige stykker fra
sigter Eden saften gennem sin pels.
Overraskende nok bruger Sulli Edens pels til det samme.
Men har han overtrådt en grænse med denne tilsyneladende intime handling?
Hun lægger lidt afstand mellem dem.
Sulli følger efter.
Om ikke andet, så er han vedholdende.
Forskere ved Suaq har altid kendt Sulli som en venlig, legesyg type…
…men han læser ikke signalerne fra Eden.
Det, der måske er legesyge, begynder at se mere truende ud,
og Eden gider ikke mere af det.
Ikke engang et pludseligt regnvejr kan dæmpe Sullis entusiasme.
Det er for meget for Eden.
Og Sulli efterlades alene med sine tanker.
Modne hanners lange kald er lige så individuelle som fingeraftryk,
og dette er ikke Titans.
Det er endnu en han med kindvalker og friske sår fra kamp.
Dette er Rakus.
For ti måneder siden var han en underordnet han.
Siden da har en enorm bølge af hormoner
fået ham til at fordoble sin størrelse og udvikle kindpuder.
Rakus vil nu have førstepladsen,
men han har endnu ikke besejret den nuværende konkurrent.
Det er Titan.
Titans titelforsvar kan være forbi.
Og Rakus ser ud til at være den nye i toppen,
selvom det har haft sin pris.
Han har et slemt sår på hånden,
en brækket langfinger…
…og et revet ansigt.
Sårene heler med tiden,
men hans afhuggede tommelfinger er noget andet.
På trods af sine skader må Rakus fortsat være på vagt.
Titan kan stadig vende tilbage.
Men han kan ikke holde vagt for evigt.
Udmattelsen vil sætte sine spor.
For oven passerer den ikke-kindvalkede Sulli.
For ti måneder siden, da Rakus stadig var uden kindvalker, var de to venner.
Ikke længere.
Og hanner, der vil dominere,
har en meget kort lunte.
I sin iver efter at sende ham på flugt begår Rakus en fejl.
Men han virker okay.
Han har desperat brug for hvile.
Men selv nu finder Rakus energien til at sende
endnu en besked til nabolaget.
En advarsel til kindvalkede hanner og en invitation til voksne hunner.
Gamle Friska er den første, der reagerer på Rakus' kald.
Lyden af hendes bevægelser i træerne sætter ham i gang igen.
Han ved endnu ikke, at det er Friska.
De to har kendt hinanden i mange år,
men Friska har måske ikke set Rakus, siden han blev en kindvalket han.
Men kloge, gamle hunner som Friska er god til at se,
hvem den næste dominerende han bliver.
Så hendes besøg er en tillidserklæring for den nye kandidat.
Og hvis Friska skal yngle igen og få sit syvende barn,
bliver det sandsynligvis med ham.
OTTE MÅNEDER SENERE
Friskas barnebarn, Emen, er ét år gammel
og klar til sin næste store milepæl.
I de første fire år af dets liv
bæres en orangutang-baby af sin mor, uanset hvor hun går i skoven.
Men Emen har nået en alder, hvor han vil udforske verden uden Ellie.
Og han får chancen, når hun stopper op.
Som nu.
Der er langt ned.
Man må holde godt fast.
Men legetimen er forbi.
Nu spiller fysikkens love ind.
Ellie må bruge den rette kraft for at overvinde modstanden.
En ny mulighed?
Emen sniger sig væk igen.
Dette er meget vel det længste, Emen har været væk fra sin mor.
Tre kontaktpunkter anbefales normalt…
…men hvilket lille barn presser ikke grænserne?
Emens øjeblik med frihed er dog stort set en illusion.
Ligesom for mødre verden over
er opmærksomhed på babyen rent instinkt for Ellie.
Og når han bliver træt af eventyr alene,
er mors krop en god legeplads.
Eden er vendt hjem.
Der er stadig vigtige ting, som Eden kan lære af sin mor.
At se Ellie og Emen sammen er måske Edens bedste chance for
at se moderskabet i aktion, før hun får sin egen baby.
Vil hendes stil være…
…hård kærlighed?
Eller den mere omsorgsfulde slags?
Som med alle orangutanger
er observation nøglen til Edens succes.
Og hvis der er noget, der fanger alle voksne orangutanger opmærksomhed,
er det et hul i et træ.
Der bor ting i dem,
nogle gange spiselige ting.
Så det er værd at tjekke hvert hul.
Og når noget svirrer rundt om åbningen,
såsom brodløse bier,
er det endnu bedre.
For det betyder larver eller honning.
Små huller kræver pinde for at nå det indeni,
men ikke dette hul.
Lige til at slikke af fingrene.
Og det bedste er,
at det er et honningmåltid uden medfølgende stik.
Desværre for Eden er det ikke muligt at dele.
Eden må finde sin egen honningkrukke.
Og hun kender til en.
Ligesom Ellies hul svirrer insekter rundt om indgangen.
Et godt tegn.
Men disse ser større og mere truende ud.
Tid til et hurtigt lille indbrud.
Men når man stikker hånden i hvepsereden,
gør man dem meget vrede.
Den håndfuld larver var måske ikke alle stikkene værd.
Næste gang ved hun bedre.
Der er gået flere måneder siden Rakus' kamp med Titan.
Hans sår ved øjet er helet godt.
Og han har etableret sin status som den ubestridte konge af Suaq.
For at forblive på toppen må han være i form og stærk.
Proteinrige termitter hjælper.
Men at arbejde med råddent træ er forbundet med risici.
Av!
Det er ikke en god start på Rakus' dag,
men et ømt hoved kan føles bedre efter noget koldt at drikke,
og i denne skov er det ikke svært at finde.
Kandebærer-planter.
Skovens naturlige vandkrukker.
Hver indeholder en blanding af regnvand og delvist fordøjede insekter.
Lækkert!
Som den nu dominerende han vil Rakus' liv aldrig blive det samme igen.
Han vil starte forhold til nabolagets hunner som Friska og Ellie.
Men han vil undgå alle andre orangutanger.
Men som den etablerede konge
vil hans tilstedeværelse forhindre, at hanner udvikler kindevalker.
Det vil forlænge hans regeringstid, der kan vare helt op til ti år.
Eden er også kommet videre.
Hun laver et pindeværktøj…
…for at nå det, der er i dette hul.
For første gang har hun fundet ud af at bruge et værktøj,
uden hendes mor, Ellie, viser hende hvordan.
Men denne her har ikke givet det rette resultat.
Hun må gentænke det.
Hun prøver virkelig at løse problemet.
Kan denne ranke gøre det?
Pinden er længere,
men måske er den stadig ikke lang nok.
Der vil gå et par år, før Eden er dygtig til at bruge værktøj,
men denne evne er en vigtig milepæl på hendes rejse.
Et sikkert tegn på, at hun er klar til et selvstændigt liv i junglen.
Der venter andre udfordringer forude for Eden,
men den største udfordring for hende og alle nabolagets orangutanger
kommer fra verden udenfor deres grænser.
Da gamle Friska var på Edens alder, var der orangutanger på hele Sumatra.
Ikke længere.
I de sidste 20 år
er 80 procent af verdens orangutang-jungler forsvundet.
Vil Suaqs skov holde længe nok til, at Pepito kan lave et langt kald?
Eller til at Eden kan stifte sin egen familie?
På grund af deres lange uddannelse
kan disse langsomt-udviklende aber ikke håndtere pludselige forandringer.
I dag er det kun den smalle Limbang-flod,
der står mellem Edens hjem og menneskets utrættelige udvikling.
Men så længe Suaqs skov forbliver beskyttet,
vil historien om vores bemærkelsesværdige slægtninge
fortsætte i flere generationer endnu.
Og det er vel ikke for meget at håbe på.
Tekster af: Jesper Sodemann