Tadá, tadá.
Holky, jste tady? Tak jdeme, rodino! Už padá slunce.
- Bez mraků. Ideální čas na plachtění. - Máš pro mě víno?
Co myslíš?
Holky, a povinně si oblečte záchranné vesty.
- Musíme to fakt dělat každej víkend? - Neuvědomuješ si, jaké máte štěstí?
Kolik rodin ostatních holek má loď?
- Vždyť nemá ani motor. - Catherine Alexis.
- Už jsem Lexy. - Jasně že jo.
Rychle do lodi.
Ehm, nemohla bych ti něco poradit?
Já nevím, Andreo, můžeš?
- Podívej, co si děláš. - To není rada.
Hm. Já nevím. Tak možná udělej změnu.
A taky… Nejez pořád ty čipsy.
Převrátíš loď.
Vezmeš mi z kuchyně inhalátor?
Catherine! Pojď už, zlato!
Moje máma říkávala: „Když chceš něco udělat,
udělej to pořádně.“
A většinou platí: čím víc něco dělá, tím je to snazší.
Máš ten inhalátor?
Stejné pravidlo se asi vztahuje…
i na vraždění.
Andreo?
Andreo, zlato?
V klidu, dýchej, zlato.
JEHO A JEJÍ
- Pomozte nám! - Andreo!
Jacku, to jsem já. Musíš sem okamžitě přijet.
Poslala jsem ti polohu, musíš…
Je mrtvá. Moje sestra je… mrtvá.
- Jak to myslíš? - Někdo ji zabil.
Řek jsem jí, že se nic nestane.
- Panebože, Jacku… - Já jí říkal…
Poslouchej, já vím, kdo ji zabil. Lexy Jonesová.
Zabila i Rachel a Helen a myslím, že jí Richard pomáhal.
S kým to mluvíš?
Kdo je to?
Kurva. Kdo je to? Kurva. Jedu tam, jedu tam.
Anno! Anno?
Jsem na cestě, jo?
- Dobře, už jedu! Slyšíš? Hned tam budu! - Jacku, musím ti něco říct.
Co tady děláš?
- Co se stalo? Proč jsi od krve? - Anna je v ohrožení. U jezera Zwerner.
- Lexy je náš vrah. - Počkej.
- Lexy Jonesová? - Přesně.
- Musím s tebou mluvit. - Jestli chceš, tak pojeď. Musím vyrazit.
Stůj. Hned se zastav. Stůj.
- Ty ses zbláznila? - Musím s tebou mluvit.
Ty na mě míříš bouchačkou, Priyo?
Proč jsi v márnici hledal snubák, který nenosíš?
Teď jsem řek, že moje žena je v ohrožení.
- Na blbosti nemám čas! - Zůstaň! Musíme si promluvit.
- Hej! - Jsi sakra celej od krve!
Do prdele! Přestaň na mě mířit tou zbraní!
Odevzdals neplatný vzorek DNA. Obracels mou pozornost na Duffieho.
- Zamlčels Rachelin mobil. - Přestaň na mě mířit.
- Musíme si promluvit. - Přestaň, kurva. Hned.
Ne! Stůj!
- Ty ses zbláznila? - Stůj na místě!
- Co chceš dělat? Chceš mě zastřelit? - Stůj.
Chceš mě zastřelit?
Nikam nepojedeme, dokud mi to nevysvětlíš.
Detektiv Patelová. Potřebuju posily u domu Jacka Harpera. Okamžitě!
Bože…
Tyhle lidi…
Jací lidé, Richarde?
Zazobaný, povýšený,
manipulativní čůráci.
- Aha, tihle lidé. - Myslí si, že můžou cokoliv.
Cokoliv říct, s kýmkoliv spát, aniž by za to převzali zodpovědnost.
Víš, že taková nejsem.
Přesně taková jsi.
Podle mě si neuvědomuješ, koho sis vzal.
- Stůj! Ty počkáš tady! - Priyo. Priyo…
Priyo, počkej. Pšt, pšt. Zamysli se, jo?
Jsem to já, ano? Musíš mi věřit.
Jsem Jack. Tvůj kámoš Jack.
Nic jinýho, ano? Slibuju ti, že tohle všechno bude dávat smysl.
Slibuju ti to.
Kurva.
Richarde, nemusíš v tom pokračovat.
- Nemusíš jí pomáhat. - Pomáhat s čím?
Pomáhat ve vraždění?
Tenhle příběh má pomoct tý tvý směšný kariéře?
Jsi fakt směšná, Anno.
- Myslíš? - Jo.
Co to kurva…
Do prdele!
Říkal jsem ti, že se s ní máš naučit!
Počkej, ne, ne, ne!
Okamžitě otevři ty dveře!
Otevři ty… Počkej!
Ježišikriste!
Anno, zvedni to!
Dělej!
Dělej, zlato, zvedni to! Sakra!
- Běž dovnitř! - Jasně.
- Detektive Patelová, jste v pořádku? - Dělej.
Jo.
Zlato! Zlato!
- Zlato! - Richarde!
Ty psychopatko!
- Jsi šílená! - Já?
Jak dlouho jsi plánovala to, že mě sem nalákáš?
To tys mě nalákala. Do lesa. Před 20 lety!
- Já nevěděla, co ti udělají, Catherine! - Jsi strašná lhářka! Jsi lhářka!
Vždycky jsi byla lhářka! Vysmívala ses mi!
„Pojď k našemu stolu, Catherine!“
„Pojď na mou oslavu, Catherine!“
Teď už chcanky pít nebudu!
- Ne! Ne! Ne! Ne! - Dost!
Ne!
Zlato!
Patelová, co se to u Jacka děje?
- Zoe Harperová je mrtvá. - Panebože.
Já jsem u Duffieho. Je tu s právníkem.
Tvrdí, že se jeho žena a Helen Wangová
před časem pokoušela vydírat Lexy a dostala facku.
Rachel Hopkinsová vydírala Lexy Jonesovou?
- Proč? - Kvůli smrti její sestry.
Cože? Počkat, sestry Lexy Jonesový?
- Rachel Hopkinsová Lexy znala? - Chodily spolu na St. Hilary.
Podle Clydea Lexy udělala chybu a svěřila se Rachel.
Jak se jmenovala ta sestra?
Andrea. Andrea Kellyová.
- Sestra Catherine Kellyové. - Ano.
Pane, Catherine Kellyová je Lexy Jonesová.
Musíte hned do domu Kellyových. Pošlu vám adresu.
Rychle, rychle, rychle!
Zvedni to, Anno, zvedni ten mobil!
- Anno! - Jacku…
Anno!
Zlato!
Anno! Anno!
Jeden podezřelý a útočník. Konkrétně žena.
Byla zneškodněna.
- Dobrý? - Jo.
To se Zoe je mi moc líto, Jacku.
Nevim, jak to zvládnu říct Meg.
Můžu pomoct.
Jo. Možná.
Co se to mezi váma stalo? Mezi Zoe, tebou, Lexy?
O čem to celý bylo?
Rachel byla taková…
vůdkyně.
Ale Helen…
a Zoe o tom také věděly.
Ony…
nalákaly Lexy… Catherine a mě do lesa.
Na mé šestnáctiny.
Říkaly, že to tam oslavíme. A…
pak přišli kluci.
Kluci, kterým Rachel
poslala naše fotky.
A ti kluci…
napadli Catherine.
A Rachel, Helen a Zoe se jen dívaly.
Chtě… chtěla jsem ti to říct.
Několikrát jsem se o to pokusila, ale…
Prostě to nešlo. Říkala jsem si…
…že to nemůžu udělat kvůli Zoe. A dopadlo to tak…
že jsem to nedokázala říct nikomu.
Nevím, asi jsem zkoušela předstírat, že se to nestalo.
- A tak to prostě bylo. - Jo.
- Omlouvám se. - Ne. V pohodě.
- Měla jsem ti to říct. - Hele…
Sakra. Je mi to líto.
Je mi to líto.
Panebože.
Pamatuju si, jak ta mladší Kellyová zemřela,
ta starší sestra.
Astmatický záchvat. Byli uprostřed jezera, taková náhoda.
Chudák holka.
Udusila se, než dojeli ke břehu.
Na pohřeb šla celá stanice. Bylo to smutné.
A divné.
Co bylo divné?
Nikdy jsem neviděl nikoho plakat tak jako Catherine.
Naříkala tak moc, že se málem pozvracela.
Vždyť jí zemřela sestra.
Šel jsem pak do spodního patra do obřadní síně s rakví.
Tam byla Catherine, jedla čipsy a usmívala se.
Jak kdyby našla na zemi stodolarovku.
Veliteli.
Cože?
- To mě podrž. - Nehty Rachel Hopkinsové.
No, to teda doufám.
Veliteli.
Našli jsme nůž.
Uklidněte se.
Můžete mi sakra říct, proč mě zatýkáte?
- Nemohu. - Já nic neudělal! Ani moje žena!
Chcete vědět, kdo to byl? Tak se zaměřte na tuhle mrchu!
- Zůstaňte v klidu. - To ona je tady ta šílená!
- Říkám dost! - Já jsem nic neudělal! Do prdele!
- Do prdele! - Uklidněte se.
- Slez ze mě! - Asi musíš zas do práce, co?
- Jo, asi jo. - Nechceš se před tím trochu umejt?
- Není třeba. - Dobře.
Některý věci se nemění, co?
Odpovíte nám na několik otázek?
- Paní Andrewsová. - Paní Andrewsová.
Přece musíte mít nějaké podrobnosti, ne?
- Zdravim. - Dobrej.
To se Zoe mě moc mrzí, Jacku.
Myslíte, že mi to projde?
Ano.
I když neměla nabitou zbraň?
Neřeš to, Bostone.
Jsme v Dahloneze.
O ROK POZDĚJI
A nakonec něco pozitivního.
Mám tu úžasnou čest pogratulovat Ji-wu Parkerové z Atlanty,
která se v pouhých třinácti letech
dostala do finále národní soutěže v hláskování.
- Ve třinácti? - Ve třinácti.
To bude velmi bystrá.
Zvládne někdo vyhláskovat výherní slovo „cozenage“?
- Ano? - Definici.
- Jedná se o podvodné jednání… - Dobře, musíme jet, zlato.
- Rychle, rychle. - Hráli jsme ve škole na vybiku.
- Dobře. Mohla bys mi pomoct s oblečením? - S měkkým míčem.
- Protože někdo dostal do obličeje. - Dostal do obličeje?
- A je v pořádku? - Ne, schoulil se do klubíčka.
- Zkontrolovalas ho? - Mhm.
- Tenhle stoleček nepotřebujeme. Nebo jo? - Jo, jo.
Je nezbytný? Dobře, tak jo. Dej ho tam.
- Strejdo Jacku, hele. - Copak, zlato?
Měli jsme ve školce úkoly a Andrew tam přinesl svou želvičku,
což ale neměl.
- Jak to? - Paní Fongová nám zvířátka zakázala.
- I tak ji ale přines? - Jo, myslí si, že její bobky nesmrdí.
- Ou! Ale ty víš, že smrdí, že jo? - Jo.
No, to teda. Tak sedej. A připoutej se.
Nejradši bych tu s vámi byla celé dopoledne, ale budu vás muset opustit.
Budete v dobrých rukou. Uvidíme se v pondělí.
Zatím sledujte naše další programy. Loučí se Anna Andrewsová.
- A Brenning Dunnington. - Hezký den všem.
A konec. Dobrá práce.
- Díky. - Užij si víkend.
- Pokusím se. - Tak jo. Měj se, Anno.
- Dobře. Ú. - Já vám pomůžu, madam.
- Co bych si bez tebe počala, Danny? - Pojďte.
- Díky. - Asi to ale brzy zjistím.
Ty podpatky mě zabijí. Jime, co máš?
Dneska přišly dokumenty od Richardova právníka.
- Dohoda o mlčenlivosti? - Úplně všechno.
Aha. Dobře. A?
- Vyřešila by to jedna žaloba za pomluvu. - Jo.
Ten chlap tě vlákal do domu, kde tě jeho žena chtěla zabít,
a háže to na tebe.
Já bych ho žaloval tak, že by si z toho nasral do kalhot.
Ale no tak. Zvažovala jsem to.
Ale hněv zraňuje nejvíc člověka, který ho cítí.
Když jsme u naštvaných lidí, promluvíš se svou agentkou?
- Nějaký problém? - Né, ne, ne.
Já jen, že máš novou smlouvu a ona je trochu…
Jak to říct?
- Asertivní. - Ne, dotěrná.
- Hm. - Řekni jí, ať trochu brzdí. Ať je víc…
- Podřízená. - Rozumná.
- Dobře. Proberu to s ní. - Super. Díky.
Však víš, občas je trochu horkokrevná jižanka.
- Omlouvám se. - Dobře.
Určitě víš, že mám nabídku i od Today Show, že jo?
- Počkej, počkej, počkej. Cože? - A to je podle všeho jen vršek ledovce.
Deset procent z těch čtyř milionů by jí koupilo dost chanelek a louboutinek.
Dobře. Uděláme to takhle. Promluvím s představenstvem.
Řeknu jim, že jestli půjdeš, jdu taky.
- To bys pro mě udělal? - Jo, nech to na mně.
Díky.
- Užij si to. - Mhm.
- Hezký víkend. - Moc děkuju.
Páni, páni! Ó!
Neměla bys ji přece tahat. Počkej.
Každý příběh má minimálně dvě strany.
Tvou a mou.
Naši a jejich.
Jeho a její.
Což znamená, že vždycky někdo musí lhát.
Trvalo to dlouho, ale teď už chápu, proč nám to nevyšlo.
Všechno vede sem, na tohle místo,
k lidem, kteří udělali to, co neměli.
Lidé možná poznávají mou tvář.
Možná i ví, jak se jmenuju.
Ale nikdy nezjistí, kdo jsem.
Všichni se schováváme za verze nás samých, které ukazujeme.
Ahoj, Claro.
Ale lidé se nemění. Ne úplně.
Ne uvnitř.
My lidé jsme schopní způsobit takové utrpení.
Takovou krutost.
Takovou bolest.
A přesto ta nejhorší věc je to, že lžeme.
Sami sobě.
A druhým.
Říká se, že hněv ubližuje jen člověku, který ho pociťuje.
Nesouhlasím.
Mě hněv nutí ráno vstát.
Můžete ho nechat, ať vás zničí, nebo ať vám pomáhá.
Jde o to, jak hněv využijete
a na koho je namířený.
KAŽDÝ PŘÍBĚH MÁ MINIMÁLNĚ DVĚ STRANY. TVOU A MOU. NAŠI A JEJICH.
JEHO A JEJÍ.
Moje máma říkávala:
„Když chceš něco udělat, udělej to pořádně.“
A většinou platí: čím víc něco dělá, tím je to snazší.
Stejné pravidlo se asi vztahuje…
Na vraždění.
Já jsem jenom chtěla, abys byla šťastná.
A byla jsi.
Myslela jsem, že na tebe už nikdy nebudu moct být víc hrdá,
dokud jsem tě neuviděla s Charlotte.
A když mě Jack poprosil, abych svou milovanou vnučku pohlídala,
byla jsem nadšená.
Alice! Alice!
- Alice! - Počkejte!
Co se tady sakra stalo?
Hlavně se musíte uklidnit.
Řekli, že šlo o syndrom náhlého úmrtí.
- Né! Co se to děje? - Poslouchejte!
Musíte se uklidnit.
A že za to nikdo nemůže. Ale já měla Charlotte na starost.
A zklamala jsem vás.
O pár měsíců později jsi zmizela.
Nezbylo mi nic než staré kazety.
Všichni si užijte krásný víkend a snad neuvíznete…
Takhle jsem tě aspoň trochu měla na blízku.
Loučí se Lexy Jonesová…
- Takhle jsi byla se mnou. - Martha Stewartová byla…
Než jsem šla spát, pouštěla jsem si je aspoň na pět minut,
abych tě tady měla.
Většinou jsem chodila na jediné místo, kam ses mohla vrátit.
CHARLOTTE ALICE HARPEROVÁ 12. 1. 2023 – 2. 9. 2023
Nikdy jsi nepřišla.
Ale někdo tam chodil…
A to pravidelně.
Díky, zlato.
Ano, byla jsem zvědavá.
- Dobře dojeď. - Zkus to nezmeškat.
No a co?
Tak za týden.
Ale záleželo mně jen tobě.
Dívala jsem se na tvá videa a vydržela jsi mi jenom na půl roku.
Loučí se s vámi Lexy Jonesová z večerních zpráv.
Celé Atlantě přeji nádherný a klidný večer.
Pak mi zbývala poslední kazeta.
Nebyla popsaná, ale když jsem to zapnula, věděla jsem, co to je.
Oslava tvých šestnáctých narozenin.
Neboj se, bude to v pohodě.
Super, Anno!
- Zní to dobře? - Hezky si odlož.
- Anno! Dost! - Co to děláš?
Nech mě! Dost, nech mě být! Nech mě být! Proč mi nikdo nepomůže?
- Mám ti pomoct? No tak! - Ty blbá štětko.
Catherine!
- Počkat, co to? - Tak sem pojď, ty couro.
Nech mě být! Catherine! Pomoc!
- Lehni si, ty děvko. - Vem si ji, dostaneš slevu.
Catherine! Catherine! Prosím!
- Catherine! Prosím! - Naser si, svině!
- Ne, dost! - Dostaneš dárek, na kterej nezapomeneš.
Hodně štěstí, zdraví.
- Hodně štěstí, drahá Anno… - Hodně štěstí, drahá Anno…
Dělej, dělej!
- Hodně štěstí, zdraví. - Nemel sebou pořád.
V den výročí Charlottiny smrti jsem se modlila, aby ses nevrátila.
Ale vrátila ses.
A vidělas je.
Chtěla jsem zakřičet: „Odjeď odsud.
Pojď se mnou domů!
Maminka je tady.“
„Už ti nikdy neublíží.“
Bože. Jako fakt?
Jacku!
Haló?
Kdo řekl: „Jedna chyba se nedá napravit druhou…“
Haló.
- …neměl dost fantazie. - Jste v pořádku?
A neměl ostrý nůž.
Hezky to poplácáme, zlato.
Nikdo by nečekal, že žena bude sériový vrah.
Přidejte k tomu vysoký věk…
Zaměňte odhodlání za demenci…
A máte mě tu.
Obraz křehkosti.
Ale co se týče mého mozku…
mé paměti…
…už byly odstraněny a že zařízení nadále nevypouští žádný nebezpečný odpad.
Tak ta je silná jako medvědí past.
Naser si, svině.
A krásný večer vám všem.
Celé Atlantě.
A mám tě, ty mrcho.
To máme my starší lidé společné.
Stejně jako lidi, co pracují pro druhé.
Zapomíná se na nás.
Mami, já půjdu po škole k Rachel.
Jsme ignorováni.
Jsme neviditelní.
Pořád dokola.
Stejné zámky.
Stejné dveře.
Stejné klíče.
Mohli mě zastavit…
Ale vidíme jen to, co chceme vidět.
I když je pravda přímo před námi.
Nebo pod námi.
Nikdy jsem nechtěla zabít Catherine.
Myslela jsem, že po té noci by stačilo vězení,
a potřebovala jsem to na někoho hodit.
Hotel Dahlonega.
Haló? Chtěla bych zrušit jednu rezervaci, prosím.
Věděla jsem, že budeš v pořádku. Že se o tebe Jack postará.
Ale nečekala jsem, že bude detektiv Patelová
tak dobrý střelec.
Ale lhala bych, kdybych řekla, že kvůli tomu nespím.
Vražda Rachel tě přivedla domů.
Vražda Helen…
…tě tu udržela.
A vražda Zoe…
ti dala rodinu, o kterou jsi přišla.
Píšu tohle teď, zlato,
protože za chvíli budeš zase maminkou.
Miluj má vnoučata stejně jako já tebe.
Nauč je vážit si tvrdé práce
a rozvahy.
Připrav je na to, že život umí být hnusný,
ale i nádherný.
Nepředvídatelný.
Všechno se mění.
Až na jednu věc.
Ukaž jim, že mateřská láska
nikdy neslábne.
Je neustálá.
Vždy přítomná.
Neúprosná.
Miluju tě, moje holčičko.
Tvá matka.