-Я Карен Каммерер. -Я Карен Каммерер.
Я Карен Каммерер.
Мене викрали!
-Мене викрали. -І мене викрали.
Мене викрали.
У ФБР справи про викрадення людей зазвичай мають невтішний кінець.
Статистика показує,
що після певного проміжку часу більшість жертв не виживає.
Вона була налякана. На її обличчі був жах.
«Допоможіть, хто-небудь!»
У такій ситуації час не на нашому боці.
Я боялася за неї.
КОШМАРНІ КОЛИШНІ
У 2006 році я щойно розлучилася з чоловіком після 17 років шлюбу.
І знову почала ходити на побачення.
Я була фіндиректоркою в медичному центрі Берта Фіша.
У мене був власний будинок.
Я щойно купила новий «Мустанг GT» 2006 року.
Я почувалася незалежною.
І мені було дуже добре.
КАРЕН ДЕЙТОНА-БІЧ, ФЛОРИДА
Карен — моя тітка з материного боку.
Ми були дуже близькі з дитинства.
Карен дуже незалежна,
весела, дотепна.
Вона каже, що думає, коли вважає за потрібне.
Я жила з нею у 2006 році.
Мені було 18.
Ми з Карен чудово проводили час разом.
Я думаю, що моя присутність допомогла їй після розлучення.
Вона мала на кого покластися в ті важкі дні.
Вона була в шлюбі так довго. А тепер вона самотня.
Самотня й ходить на побачення.
СІЧЕНЬ 2006 РОКУ
Одного вечора ми із сестрою пішли в «Оушен Дек».
Це було чудове місце для знайомств.
Скотт підійшов і запросив мене на танець.
Він був дуже м'язистим, мав світле волосся та блакитні очі.
Він розповів, що став персональним тренером.
І мені це здалося цікавим, бо я в той час теж займалася спортом.
Я відчула іскру, коли зустріла Скотта.
Наступного ранку я подзвонила спитати, як справи.
Вона сказала: «Усе чудово. Він мені дуже подобається».
Я зустріла його наприкінці січня, а День святого Валентина відкрив мені очі.
Він подарував мені квіти, гантелі. Він витратив на мене багато грошей.
Ми ходили разом на танці в клуби в Дейтона-Біч.
Ми ходили на вечері.
Скотт мені дуже подобався.
Карен була по вуха закохана.
Вона казала: «Є один чоловік. Він такий красень».
Вони добре поєднувалися.
Вони веселилися, сміялися.
Гадаю, у шлюбі Карен багато років цього бракувало,
тож вона була щасливою,
коли почала це відчувати.
Я працювала з жінкою, яка захоплювалася картами таро й кристалами.
У неї була знайома в Коннектикуті,
яка читала карти таро по телефону.
Вона дала мені її номер. «Карен, хочеш спробувати?»
Я дуже зацікавилася цим.
І зробила це.
Вона читала мої карти.
Раптом вона сказала: «Ви зустріли цю людину».
ДИЯВОЛ
«Він божевільний, тікайте від нього якомога швидше».
Я подумала: «Ну, вона не знає.
Звідки їй знати?»
Я не думала, що вона дійсно має рацію.
Я помітила, що Скотт дедалі частіше був із нею.
Він почав залишати свої речі,
а потім, не встигла я й оком змигнути, він уже був там постійно.
Він жив із батьками.
Вони жили неподалік від мене.
Я не шукала серйозних стосунків.
Хіба стосунків для побачень, не більше.
Якось я повернулася додому,
а Скотт раптом переїхав до мене.
Він такий: «Так, я переїхав».
Коли я сказала: «Може, тобі краще піти?»,
він відповів: «Я тут уже майже місяць отримую пошту, а ти й не помітила».
Бо він перевіряв мою скриньку до того, як я приходила з роботи.
Мене це не дуже тішило,
але я не думала, наскільки це важливо,
що він тоді отримував на цю адресу пошту.
Скотт ставав більш ревнивим.
Коли я хотіла піти в магазин із Карен,
він казав: «Ні. Вам не треба цього робити».
Він контролював усі її дії.
Карен вийшла вдягнена в щось, що йому не сподобалося.
Він сказав: «Піди перевдягнися.
Люди подумають, що ти шльондра».
З переїздом Скотта Карен змінилася.
Якось ми з моїм хлопцем зайшли до них на вечерю.
Я ставила щось у холодильник і побачила там шприци.
Тоді мій колишній подивився на мене й спитав: «Чому там стероїди?
Ти знаєш, що вони незаконні?»
На них не було рецепта.
І тоді я відвела Карен убік
і спитала: «Що це? Чому це стоїть у холодильнику?»
І тоді вона мені розповіла, що Скотт використовував їх для тренувань.
А я їй відповіла: «Карен, це погано.
Від користування ними виникає стероїдна агресія. Це погано».
Тож це мене насторожило.
У березні 2006 року ми зі Скоттом зустрічалися кілька місяців.
Скотт казав: «Чому би Бренні не знайти своє житло?
Вона вже доросла, може жити з друзями чи деінде».
У мене було відчуття, що Скотт мене недолюблює.
Гадаю, я була перешкодою
на його шляху до контролю над Карен.
Нам із Карен було так добре разом, доки вона не зустріла Скотта, а тоді раптом
він поселився там і просив мене з'їхати.
Це було не її рішення.
Скотт попросив Бренні виселитися,
і саме тоді почалося справжнє домашнє насильство.
Він тримав мене й кричав на мене всю ніч.
Він був дуже кремезним. Важив близько 100 кілограмів.
Я тримала телефон,
він вирвав його з моєї руки й зламав, щоб я не могла викликати поліцію.
Я не могла від нього втекти.
Після переїзду я розмовляла з Карен тоді, коли вона була на роботі,
бо лише тоді я дійсно могла з нею поговорити.
Я питала: «Що відбувається? Скажи, що відбувається».
«Ні. Я не можу про це говорити».
Якби я знала, до чого це призведе, я б ніколи не переїхала.
Карен дуже замкнулася, і я не часто її бачила.
Вона не хотіла виходити з дому. Завжди щось робила зі Скоттом.
Скотт контролював Карен через її тодішній брак упевненості в собі.
Розлучення підірвало її моральний дух.
Я сама колись була жертвою домашнього насильства,
тому я знала ознаки.
Кожен по-різному реагує на такі ситуації. Її паралізував страх.
Скотт сказав, що, оскільки він переїхав до мене, я можу його виселити,
але я маю подати в суд.
Якщо чесно, я думала: «Як таке могло зі мною статися?»
Мені було соромно, що я потрапила в такі стосунки,
адже я була незалежною, фінансово успішною.
Тоді я зрозуміла, що в той момент була в безвиході.
Я побоювалася за свою безпеку, але й терпіння моє вичерпалося.
Я була готова зробити все, щоб вигнати його,
навіть за допомогою судового рішення.
ЛИПЕНЬ 2006 РОКУ
СТОСУНКИ ТРИВАЮТЬ 7 МІСЯЦІВ
Переломним моментом для мене стало те, що він тримав мене всю ніч, лаючи.
Він просто кричав, і кричав, і кричав.
Зранку, після того як він мене відпустив, я одягнулася й пішла на роботу.
Тим часом він почав дзвонити мені на мобільний.
Коли я того дня зайшла в офіс, він був на гучномовці.
Я сказала одній з колег: «Послухай це».
Він кричав: «Якщо не повернешся, я тебе вб'ю».
Тоді в мене були свідки. Я сказала: «Тобі треба з'їхати».
І моя подруга з роботи відвезла мене додому.
Я взяла собаку. Деякі речі.
Він під'їхав ззаду до авто.
Моя подруга — кремезна жінка, вона вийшла й сказала: «Ти маєш поїхати».
Я сідаю в авто з Роккі й сумкою одягу.
Я пробула в її квартирі вихідні, поки він не виїхав.
Після того як Скотт виселився, він усе ще вважав, що я належу йому.
Він погрожував убити мого собаку, якщо я не проводитиму з ним час.
Він паркувався позаду мого авто, щоб я не могла виїхати.
Ставало дедалі гірше.
Він почав переслідувати.
Я більше не почувалася в безпеці сама.
Тож на початку жовтня
я попросила Бренну знову переїхати до мене задля моєї безпеки.
У жовтні 2006 року мені виповнилося 19,
і я знову почала жити з Карен.
Мені не сподобалося, що Бренна повернулася жити до Карен.
Бренна була ще підліткою, але думала, що зможе захистити Карен.
Але це не так.
Вона була дитиною.
11 ЛИСТОПАДА 2006 РОКУ
Якось Бренна була в будинку, а в гості прийшли мої племінниці.
Вони сиділи у вітальні.
Зайшов Скотт. Відімкнув двері, наче власник.
Сказав племінницям: «Т-с-с!»
Пройшов повз них.
Зайшов до моєї спальні.
Я закричала: «Бренно, він тут».
Я чула слова Карен: «Ти маєш піти.
Забирайся звідси. Я не хочу, щоб ти був тут.
Я ж казала, що все скінчено».
Він не слухав Карен.
Бренна вибігла. Я сказала: «Дзвони в поліцію».
Вона набирала номер.
А тоді він вибіг, сів в авто й поїхав.
Я хотіла, щоб Карен викликала поліцію,
але також розуміла, що вона сильно злякалася.
Пам'ятаю, вона сказала мені: «Ти не розумієш. Він божевільний.
Якщо я вчиню неправильно, він мене вб'є».
Того дня він залишив 27 голосових повідомлень.
«Де ти? Чому не відповідаєш?»
Так було завжди.
У понеділок, 13 листопада, я сіла в авто.
Я їхала на роботу.
Я під'їхала до знака «Стоп» і подивилася в один бік.
І раптом різко відчинилися передні пасажирські двері.
Він чекав на неї в кущах,
бо вона їздить на роботу однією дорогою.
Скотт вистрибнув із кущів, відімкнув авто з брелока,
застрибнув усередину та, тримаючи ніж, сказав: «Їдь».
Він кричав, як божевільний.
Він сказав: «Я тебе тут поріжу. Тобі не сховатися.
У мене є твій номер соцстрахування. Я хочу тебе бачити».
Це було вперше, коли Скотт направив на мене ніж або зброю.
А до цього,
коли Скотт ставав буйним чи агресивно налаштованим,
я думала, що, якщо буду спокійною і покірною, це пом'якшить ситуацію.
Нарешті я його заспокоїла, кажучи:
«Гаразд, ми будемо бачитися.
Ми побачимося сьогодні ввечері».
Він дозволив підвезти його до його «джипа» на моїй вулиці.
Я розповіла подрузі.
Вона сказала: «Зустрінемося в дільниці поліції Дейтона-Біч».
Ми подали заяву на отримання термінового заборонного припису.
Вони сказали: «Після розгляду ми вручимо його ввечері».
А тим часом Ліза привезла мене додому.
Я залишила авто на роботі.
Я не хотіла, щоб Скотт знав, що я вдома,
на випадок, якщо йому вручили тимчасовий припис.
Ми з Бренною провели вечір у темряві. Ми не хотіли, щоб хтось знав, що ми там.
Ми боялися, що він прийде й уб'є нас.
Я пам'ятаю, що вона була налякана.
Вона казала: «Як він дістав мій брелок?»
Бо, лише маючи його, він міг сісти в авто.
Вона сказала: «Цей чоловік здатний на значно більше, ніж ми думали».
Я одразу змінила номер телефону.
А наступного дня я також перекодувала ключі від автівки.
Я не попросила перекодувати багажник.
Ні я, ні дилерська компанія не вважали це необхідним.
27 ЛИСТОПАДА 2006 РОКУ
2 ТИЖНІ ПІСЛЯ ЗАЯВИ В ПОЛІЦІЮ
У понеділок вранці я поїхала на роботу.
Я проїхала метрів 50 і загорівся індикатор відчиненого багажника.
«Певно, забула зачинити після магазину.
Не перевірила».
Я вийшла з авто.
Пішла його зачинити.
І…
Скотт, у чорному одязі, вистрибнув із багажника.
Схопив мене, приставив ніж до горла. Я почала кричати.
А він: «Закричиш іще раз — заріжу тут».
Кинув мене на пасажирське сидіння.
І поїхав.
Він привіз мене до місця, де стояв його «джип».
Сказав: «Якщо поводитимешся добре, сідай спереду».
Ми сіли в його «джип», і він поїхав.
Він сказав мені: «Ти мене до цього змусила через припис. Це ти винна».
На центральній панелі в нього лежали рукавички, і я спитала: «Для чого вони?»
А він: «Щоб не забруднити руки кров'ю».
Я спитала: «Що ти зі мною зробиш?»
А він мені: «Я просто їду».
І тоді: «Подзвони на роботу, скажи, що захворіла».
І я подзвонила на роботу.
Думаю, я була в шоковому стані.
Пам'ятаю, я мала для чогось подзвонити їй,
а вона не відповіла.
Я набрала ще раз.
Без відповіді. Я подумала: «Ясно.
Це починає мене непокоїти».
Тоді ми з Карен домовилися
телефонувати одна одній
і якнайшвидше передзвонювати.
Коли Бренна подзвонила, я сказала йому: «Я маю відповісти».
А він: «Скажи, що я збираюся вчинити самогубство,
а ти мене відмовляєш».
Я відповіла на дзвінок і сказала: «Я зі Скоттом,
він погрожує вчинити самогубство».
Вона сказала мені по телефону: «Не дзвони в поліцію».
І я одразу подумала, що він біля неї.
Я знала, бо відчула це в її голосі.
І я їй відповіла:
«Якщо хочеш, щоб я подзвонила в поліцію,
скажи "не дзвони в поліцію"».
І вона сказала: «Бренно, не дзвони в поліцію».
Тоді я подзвонила в поліцію.
Я сказала їм: «Здається, мою тітку Карен викрали».
Немає нічого важливішого за розслідування викрадення.
Тож до справи залучають усіх.
Слід спробувати знайти жертву, поки не сталося вбивства.
Я була детективкою відділу кримінальних розслідувань
поліційної дільниці Дейтона-Біч.
Ми розіслали орієнтування на викрадача.
Надали опис Скотта, Карен, опис його автомобіля.
Повідомили, що є ордер на його арешт,
тож, якщо хтось зустріне його, нехай затримає,
і що Карен Каммерер — жертва.
ЗНИКЛА КАРЕН КАММЕРЕР
І ми почали шукати слід.
Куди вони прямують?
Ми поставили на контроль кредитні й банківські картки Карен і Скотта,
щоб нам повідомили активність по картках
і де це сталося.
І почали чекати звітів про активність.
Не слід забувати, сидячи зараз тут,
що у 2006 році технології були далекими від сучасних.
У сучасному світі ти знаєш кожен рух.
Є відеоспостереження. Дорожні камери.
На кожному переході є камери.
У 2006 році все було інакше.
Мені було страшно.
Я не знала, де Карен, і постійно думала, чи вона ще жива.
Навряд чи в Скотта був план.
Гадаю, він думав, що зможе відвезти мене будь-куди й ніхто нічого не зробить.
ФЛОРИДА ДЕЙТОНА-БІЧ
У першу ніч ми зупинилися в готелі «Санрайз» у Сент-Огастіні.
СЕНТ-ОГАСТІН
Я мала чекати в авто.
У мене вже не було мобільного. Він забрав ключі із собою.
Він стежив за автівкою весь час, поки реєструвався.
Він подзвонив матері й сказав їй, що ми поїхали у відпустку.
Коли ми зайшли в номер,
він дав мені снодійне.
І змусив займатися з ним сексом.
Я знала, що покірність і підкорення — мій єдиний спосіб вижити.
На випадок, якби я вирішила кричати чи кликати на допомогу, у нього був ніж.
Якби хтось вчасно не зреагував, я б загинула.
Я намагалася вижити так, як вважала за потрібне.
1 ДЕНЬ ПІСЛЯ ВИКРАДЕННЯ
2 ДНІ ПІСЛЯ ВИКРАДЕННЯ 28 ЛИСТОПАДА 2006 РОКУ
У Скотта не було грошей, тож наступного дня він вирішив заїхати в банк,
щоб я зняла гроші з мого рахунку.
Ми зупинилися біля банку «Вачовія». Він змусив мене зняти чеком 500 доларів.
Він стояв біля мене з ножем у кишені.
У мене не було вибору.
Навіть якби я сказала: «Він мене викрав», що тоді?
Він перерізав би мені горлянку. У банках є охоронці,
я розумію, але поки хтось би відреагував, я б уже загинула
Нам прийшло сповіщення, що Карен зняла 500 доларів
у банку в Сент-Огастіні.
Щойно нам повідомили про рух на рахунку, ми зрозуміли, що вони прямують на північ.
Правоохоронні органи зв'язалися з банком, який відвідували Скотт і Карен.
Ми переглянули запис. Здавалося, вона була налякана.
Скотта притягували за насильство, і ми також дізналися, що він вживав наркотики.
Тепер у нього були гроші.
Ми дуже занепокоїлися «Куди він попрямував?»
Ми переглянули його досьє, документи,
аби дізнатися, кого він знає, з ким можна зв'язатися, хто зможе нам щось розповісти.
Мій брат був поліціянтом у Дейтона-Біч.
Одного дня він раптом подзвонив мені й сказав:
«Ти не повіриш.
Скотт Фрімен викрав жінку».
ЛИСТОПАД 2006 РОКУ
ЧЕРВЕНЬ 1991 РОКУ
На початку 1990-х
моя подруга працювала у боулінг-клубі з баром,
куди всі ходили й де я познайомилася зі Скоттом Фріменом.
КІМ ДЕЙТОНА-БІЧ, ФЛОРИДА
Перше, що мені впало в око, — це те, що він гарний.
Він сказав, що він пожежник.
Я вирішила, що він непоганий.
Скотт засипав мене любов'ю.
Зауважу, я була юна, мені було 22 роки.
Він був на шість років старшим.
Скотт був дуже наполегливим і шалено закоханим у мене.
Він мене дуже приваблював, і ми почали зустрічатися.
Коли я зустріла Скотта, він був пожежником в Окалі.
Але це тривало недовго.
Невдовзі після того, як ми почали зустрічатися,
Скотт сказав, що його звільнили з пожежної частини.
Він досі жив із батьками.
Тоді я зрозуміла,
що все оплачувала мати Скотта,
бо він довгий час не мав роботи.
Скотт безперечно мав наді мною емоційний контроль.
Він хотів, щоб я вдягала певні речі, і забороняв одягати інші.
Він контролював мене й маніпулював мною.
Мій батько помер, і я пішла до медіума
в надії, що почую щось від тата.
У жінки були карти таро,
і на першій карті, яку вона перевернула, був диявол.
Вона сказала мені:
«Я бачу дуже неспокійну людину біля тебе.
Ця людина під наркотиками». І ще вона побачила в'язницю.
У Скотта були такі періоди,
коли він зникав на кілька днів поспіль без пояснень.
Я точно знаю, що він був залежний від креку,
й це спричиняло його загули та зникнення.
За два роки в стосунках
його друг із дівчиною приїхали з Північної Кароліни в гості.
І ми пішли вчотирьох у клуби
пити й веселитися.
А потім, повернувшись додому того вечора,
ми розмовляли про те, щоб замовити піцу,
і Скотт просто зірвався:
притиснув мене до стіни й обхопив за шию.
Я так злякалася. Я думала: «Що в біса на нього найшло?»
Приїхала поліція, і тоді я сказала,
що не хочу писати заяву.
Оскільки я була юна,
я сказала: «Він не хотів, він просто забагато випив». Виправдовувала його.
Мозок казав: «Ні, забирайся. Так не має бути».
А моє двадцятирічне серце казало: «Але ж я його кохаю».
19 СІЧНЯ 2000 РОКУ
У СТОСУНКАХ 9 РОКІВ
Я повернулася з роботи, а Скотт був удома п'яним
і хотів, щоб я пішла з ним у бар.
Я відповіла: «Ні, ти п'яний».
Його поведінка була непередбачуваною. Він був сповнений люті.
Я запідозрила, що відбувається й що він робить.
Тож я зайшла в шафу й почала переглядати сумки та інші речі.
Я взяла коробку, у якій зазвичай зберігають чеки.
Вона забряжчала в руках.
Я її відкрила, і в ній були шприци.
Я подумала: «Ой-йой».
Він був на стероїдах
і тому поводився дивно й непередбачувано.
Я розповіла йому про знахідку в шафі,
і тоді він дуже розлютився.
Скотт вдарив мене по обличчю й намагався забрати всі мої речі.
Потім обхопив мене за шию, притиснув до стіни
й хотів задушити.
Я так злякалася.
Приїхали поліціянти й запитали мене, чи все гаразд,
а потім Скотт вийшов у коридор зі словами:
«Якого х*** ви тут робите?
Забирайтеся на*** звідси. Усе гаразд».
Він був дуже агресивним.
Він чинив опір під час арешту,
і, щоб нарешті надіти на нього наручники, довелося застосувати перцевий балончик.
Це стало останньою краплею.
Я знала, що не можу продовжувати жити в таких умовах.
19 СІЧНЯ 2000 РОКУ
28 ЛИСТОПАДА 2006 РОКУ
Щойно мій брат дізнався про Скотта,
він у паніці подзвонив мені: «Ти не повіриш.
Скотт викрав жінку».
Я серйозно подумала: «Чорт забирай, це могла бути я».
Він сказав: «Він тікає. Вони їдуть на північ. Ти не знаєш, куди він прямує?»
І я відповіла: «Знаю».
Брат спитав, чи я зможу зустрітися з детективкою Гокінс,
і я погодилася.
Я розповіла Джанет Гокінс про місця, де була зі Скоттом.
Я думала, може, він привезе туди Карен.
Я знаю, що у Скотта був хороший друг, який жив у Північній Кароліні,
і я подумала: «Ну, він точно поїде туди».
А потім це було на ТБ і в газеті.
ПОЛІЦІЯ ШУКАЄ ЗНИКЛУ ЖІНКУ
Я боялася за неї.
Так. Я боялася за неї.
Ми виїхали з Сент-Огастіна й поїхали на північ.
Ми зупинилися в «Дейс Інн» у Північній Кароліні.
Усе було так само, як у Сент-Огастіні.
Він дав мені таблетки.
Він мав із собою ніж.
2 ДНІ ПІСЛЯ ВИКРАДЕННЯ
3 ДНІ ПІСЛЯ ВИКРАДЕННЯ 29 ЛИСТОПАДА 2006 РОКУ
Коли я прокинулася наступного ранку, ми збиралися їхати,
я подивилася вниз і побачила блокнот.
Я схопила його й запхала в кишеню.
Не знаю нащо.
Я не знаю. Не знаю, чому я це зробила. І досі не знаю.
З Шарлотту ми поїхали в Брайсон-Сіті. Ми зупинилися поїсти.
БРАЙСОН-СІТІ
Я 11 років працювала шеф-кухаркою в «Барбекю-вагоні» в Брайсон-Сіті.
Це був звичайний день.
У мене, як головної кухарки, була перерва після обіду,
і я вийшла покурити через чорний хід,
який виходить на стоянку.
І саме там я була, коли побачила, як під'їхало авто.
Це був темно-чорний «Джип».
Якась пасажирка вийшла з нього
й просто стояла там.
Я їй привітно всміхнулася,
а вона не всміхнулася мені у відповідь.
Я одразу подумала: «Що це з нею?»
У неї був, не знаю, такий порожній погляд.
Тоді вийшов чоловік і взяв її за руку.
Вони зайшли у вхідні двері,
а я повернулася до роботи, як зазвичай.
Я пішла у вбиральню.
Заглянула в сумочку й узяла ручку.
Я написала записку зі словами:
«Мене звати Карен Каммерер. Мене викрали.
Подзвоніть у поліцію Дейтона-Біч.
Це не жарт. Прошу, не створюйте галасу».
Я сподівалася, що ніхто нічого не скаже, поки ми там їли.
Я боялася, що загину, якщо він дізнається.
Ми поїхали із закладу барбекю, зупинилися на заправці,
і я пішла у вбиральню.
Я була нажахана.
Бо він стояв під дверима вбиральні, поки я була там.
Він контролював, щоб ніхто не заходив і не виходив.
Але я залишила ще одну записку.
Не знаю точно, але минуло хвилин 20,
і мені треба було у вбиральню.
Коли я повернулася, щоб змити унітаз, з бачка щось стирчало.
Там цього не мало бути, тож я хотіла це прибрати.
Коли я взяла цей папірець,
у мене сироти по всьому тілу пішли.
Я почала читати записку
й одразу зрозуміла, хто її написав.
Я вийшла з вбиральні
та якомога швидше пішла до телефону.
Я набрала 911.
Мене спитали, чи вони ще там.
Я сказала поліції, що вони вже поїхали.
Коли я згадала, як вони зупинилися на стоянці,
я зрозуміла, що вона не була стервом —
вона була налякана.
Вона була перелякана. На її обличчі був жах.
Типу: «Допоможіть, хто-небудь».
Ми отримали дзвінок про те, що знайдено записку,
яку Карен залишила в ресторані Північної Кароліни.
Тоді ми були втішені, що Карен ще жива
й достатньо притомна, щоб залишити записку.
«Ось я де. Ось хлібні крихти».
МЕНЕ ВИКРАЛИ
Після отримання першої записки я відчула полегшення.
«Вона ще жива, тож є надія».
Коли цю записку знайшли в Північній Кароліні,
ми зрозуміли, що він перетнув кілька кордонів штатів,
і це виходило за межі нашої юрисдикції, тож потрібно було залучити ФБР.
У ФБР справи про викрадення людей зазвичай мають невтішний кінець.
Статистика показує, що після певного проміжку часу більшість жертв не виживає.
Я вважаю, це рішення Карен залишити записки
було надзвичайно розумним.
Не знаю, чи багато людей додумалося б,
адже вас настільки переповнює страх бути скривдженим,
що ви не робите нічого, щоб не ризикувати своїм життям.
Вона зрозуміла: «Треба щось робити. Інакше мене ніколи не знайдуть».
Я вважаю, що Скотт Фрімен був дуже небезпечною людиною,
такою бомбою вповільненої дії.
Готелі, у яких ми були, не просили документів
і брали лише готівку, бо, звичайно,
він не хотів тоді показувати документи.
Кілька разів за весь той час
я сказала Скотту: «Випусти мене тут. Залиш мене на узбіччі.
Просто відпусти мене». І він відмовився.
3 ДНІ ПІСЛЯ ВИКРАДЕННЯ
5 ДНІВ ПІСЛЯ ВИКРАДЕННЯ 1 ГРУДНЯ 2006 РОКУ
У п'ятницю ми виїхали з Піджен-Форджу.
Ми поїхали в Трентон, штат Джорджія, де я залишила записку на заправці.
Таку саму, що й раніше.
«Мене звати Карен Каммерер. Мене викрали.
Подзвоніть у поліцію Дейтона-Біч. Це не жарт».
Після цього ми проїхали ще 150 кілометрів до Сніду, штат Алабама,
де я залишила ще одну записку на заправці.
Ми зупинилися в готелі, навпроти банку «Вачовія»,
і тоді в нас уже закінчувалися гроші.
Я сказала: «Може, підемо знімемо готівку в банку?» І він дуже засмутився.
Узяв ніж. Кинув його на стіл.
Сказав: «Не забувай, що він завжди зі мною».
Записки були доказом, що вона ще жива.
Це трохи засмучувало,
бо здавалося, що ми були на крок позаду.
Час був не на нашому боці.
Що більше часу спливало, то більше ми хвилювалися,
що не встигнемо врятувати Карен.
ВІЛЬНІ НОМЕРИ
Тоді я не знала, що записки побачили.
У готелі я робила так, щоб по телебаченню не ввімкнулися новини.
Я боялася, що це буде в новинах і ще того, що він зі мною тоді зробить.
5 ДНІВ ПІСЛЯ ВИКРАДЕННЯ
8 ДНІВ ПІСЛЯ ВИКРАДЕННЯ 4 ГРУДНЯ 2006 РОКУ
У понеділок ми поїхали з Нью-Олбані, Міссісіпі, у Грінвілл, Міссісіпі.
Гроші закінчувалися.
Ми зупинилися на заправці, а коли ми збиралися їхати, він сказав:
«Я маю подзвонити».
Він пішов до задньої частини авто, і я чула, як він кричав.
Я не чула, що він каже.
Я не знала, з ким він розмовляє.
Він був дуже злим.
БУДИНОК МАТЕРІ СКОТТА ФРІМЕНА
Правоохоронні органи прослуховували телефон батьків Скотта
і змогли перехопити дзвінок Скотта мамі.
Він вимагав грошей.
Синку. У мене лише 150. Треба заповнити депозитний бланк?
Піди в банк і поклади гроші. Чому ти ще нічого не зробила?
-Ну… -І 150 ні на що, курва, не вистачить.
Доведеться когось побити, щоб дістати ще.
Добре, дякую тобі.
У розмові Скотта з матір'ю була не просто злість.
У його голосі відчувалася жовч. Це було жахливо.
Як це — це все, що в тебе є? Дістань ще.
Доведеться десь дістати гроші. Гаразд.
-Дістань. -Мені доведеться, бляха…
Навіщо погіршувати ситуацію? Ти не знаєш, що…
У мене нема вибору. Замовкни. Зроби це.
-У тебе є вибір, синку. -Бувай.
Заспокойся, Скотте.
Бувай. Зроби це. Бувай.
Я люблю тебе.
Він розмовляв достатньо довго, тож ФБР відстежило дзвінок
і визначило, звідки він дзвонив.
Він був у Грінвіллі, Міссісіпі.
ГРІНВІЛЛ
Ми мали занести гроші в банк.
Ми пішли до банкомата.
Зняли 150 доларів.
Щойно він спробував би зняти гроші, правоохоронці б це відстежили.
Вони негайно відправили б ФБР і місцеву поліцію
до того банкомата.
Ми поїхали від банкомата.
Він заїхав в один район і купив крек.
Потім ми поїхали по шосе.
Я поїхала додому на обід. Я іноді так робила.
І сиділа за кухонним столом, їла сандвіч, коли задзвонив телефон.
І це був мій керівник.
Він попросив мене припинити все, що я роблю,
і негайно вирушити в дорогу —
поїхати до маленького містечка Ліленд, Міссісіпі.
Я зв'язалася з дорожнім патрулем Міссісіпі,
офісом шерифа округу Вашингтон і поліцією Клівленду.
І за п'ять хвилин перебування на шосе 61
я мала опис машини.
Я точно знала, який вигляд має Карен.
Я точно знала, який вигляд має Скотт Фрімен.
І буквально за дві хвилини
я побачила авто, яке відповідало опису,
і повільно наздогнала його.
Я точно знала, що в авто була Карен.
Ніколи не забуду вираз її обличчя.
Я бачила страх.
Вона не дивилася в мій бік. Вона дивилася перед собою.
Вони не розмовляли.
Містер Фрімен теж дивився перед собою.
У той момент мій керівник зв'язався з патрулем Міссісіпі,
і вони вислали туди кілька підрозділів.
Ми їхали по шосе, і раптом він каже:
«За нами хвіст». А я йому: «Ти про що?»
Мені здалося, що за нами їхало мільйон поліціянтів.
Світилися мигавки. Він почав кричати. Він сказав: «Дай мені подумати».
Ми їхали дуже швидко. Я кричала.
Він звернув з шосе на з'їзд.
Щойно містер Фрімен побачив патруль,
він знав, що їм відомо, хто він.
Вона знала, що в нього ніж. Вона вважала, що він міг його дістати будь-коли.
Вона була так близько до порятунку,
але, мабуть, у найбільшій небезпеці за всю подорож.
І раптом нас оточили.
З автівок вийшло 25 поліціянтів зі зброєю.
Я подумала: «Боже, я зараз загину».
А потім його просто витягнули з авто й кинули на землю.
А тоді підійшов гарний заступник шерифа й витягнув мене.
Я спитала:
«У вас є зброя?» — «Так». І я: «Не відпускайте мене».
Він відвів мене до швидкої.
Там мені виміряли тиск. Він був 250 на 150.
Але я не поїхала в лікарню.
Я сказала: «Я не поїду. У нього є зброя. Я буду з ним».
А тоді він мене заспокоїв.
Він підвів мене до авто Енн ЛаГей — агентки ФБР.
Посадив туди. «Тут ви в безпеці». Так усе скінчилося.
Мені подзвонили.
Подзвонили з ФБР і сказали: «Карен у нас.
Вона в нас, а Скотт під вартою».
І я подумала: «Слава богу». Це було нереальне відчуття.
Коли його затримали, усі були в захваті.
Таке полегшення.
Це було дуже емоційно.
Були й сльози.
Після затримання правоохоронці обшукали «джип» Скотта.
Вони знайшли складаний ніж у розкладеному положенні,
що лежав у кишені водійських дверей.
Знайшли мотузку, ковдри.
Банку для куріння креку.
Це дало правоохоронцям підстави вважати,
що Скотт, і лише він, усе спланував.
Коли його заарештували, мій капітан і лейтенант подумали,
що вона була дуже травмована,
тож вирішили не садити її на літак,
а щоб ми з Джакарі під'їхали забрали її та відвезли додому.
Карен була виснаженою і втомленою.
Тож ми забезпечили їй комфортні умови й відвезли її назад до Дейтони.
Коли я побачила Карен, я міцно її обійняла.
Я не хотіла її відпускати.
Це був такий… емоційний момент.
Фрімену інкримінували жорстоке переслідування, озброєне викрадення,
порушення постанови про заборону домашнього насильства й порушення умов УЗ.
У 2007 році Фрімена визнали винним за всіма статтями й засудили до довічного.
Він помер у в'язниці у 2025 році.
Карен була травмована.
Її все лякало.
Вона чула звук і лякалася.
Біля неї не можна було голосно говорити.
Вона хотіла, щоб поруч завжди хтось був.
Карен багато чого натерпілася.
Чому вона не відбивалася? Не могла. Її паралізувало. Усе через страх.
І люди цього не розуміють.
З огляду на те, через що пройшла Карен, я захоплююся її силою.
Коли я зустрічалася зі Скоттом і бачила деякі ознаки,
я не знала, що це ознаки ймовірного домашнього насильства.
У ті часи це було не так поширено й не обговорювалося так відкрито, як зараз.
З того часу я попрацювала над собою.
Стало ясно,
що ця ситуація від початку загрожувала насильством,
а я не бачила ознак, що на це вказували.
Зараз у мене все чудово.
Я дуже щаслива. Я ставлюся до життя інакше.
Мені так пощастило, що я жива, ви не уявляєте.
Я кажу всім: «Життя надто коротке».
Переклад субтитрів: Марія Подвісньова