-Jag heter Karen Kummerer. -Jag heter Karen Kummerer.
-Jag har blivit bortrövad. -Jag har blivit kidnappad.
Kidnappningsfall som mottas av FBI brukar inte sluta väl.
Statistiken visar att de flesta av offren inte överlever efter en viss tid.
Hon var rädd. Det var skräck jag såg i hennes ansikte.
"Snälla, hjälp mig."
Ett fall som det här är en kamp mot klockan.
Jag var orolig för henne.
År 2006 hade jag precis separerat från min make efter 17 år tillsammans.
Och jag hade börjat dejta igen.
Jag arbetade som ekonomichef för vårdcentralen i Bert Fish.
Jag ägde mitt eget hus.
Jag hade precis köpt en ny Mustang GT från 2006.
Jag kände mig väldigt självständig och jag mådde väldigt bra.
Karen är min moster.
Vi har stått varandra nära ända sen jag var liten.
Karen är väldigt självständig som person.
Hon är rolig och knasig.
Hon säger alltid precis vad hon tycker och tänker.
Jag bodde hemma hos henne 2006. Jag var 18 år gammal.
Karen och jag hade väldigt kul tillsammans.
Jag tror att det var skönt för henne att ha mig där efter hennes skilsmässa.
Jag kunde stötta henne när hon hade en jobbig dag.
Hon hade varit gift så länge och plötsligt var hon singel.
Hon var singel och hon dejtade.
JANUARI 2006
En kväll gick min syster och jag ut, vi gick till Ocean Deck.
Det var lätt att träffa folk där.
Scott kom fram och frågade om jag ville dansa.
Han var väldigt vältränad och hade blont hår och blå ögon.
Han sa att han skulle bli personlig tränare.
Jag tyckte att det var intressant för jag tränade också mycket på den tiden.
När jag träffade Scott kände jag en liten gnista.
Nästa dag frågade jag henne hur det hade gått.
Hon sa: "Det gick jättebra. Jag gillar honom."
Vi träffades i slutet av januari
och på alla hjärtans dag överraskade han mig verkligen.
Han gav mig blommor och vikter. Han spenderade en hel del pengar på mig.
Vi brukade gå ut och dansa ihop på olika klubbar i Daytona Beach.
Vi gick ut och åt middag ihop.
Jag gillade verkligen Scott.
Karen var upp över öronen förälskad.
Hon sa: "Jag har träffat en kille. Han är så snygg."
De var fina ihop.
De hade roligt ihop och de skrattade mycket.
I sitt förra äktenskap var det nog länge sen Karen kände så,
därför tror jag att hon blev glad när hon började få tillbaka den känslan.
Jag jobbade med en kvinna som sysslade med tarotkort och kristaller.
Hon använde sig av en tarotkortläsare i Connecticut
som kunde läsa ens framtid på telefon.
Hon gav mig numret och sa: "Vill du prova?"
Jag var väldigt nyfiken.
Så det gjorde jag.
Hon började läsa mina kort.
Plötsligt sa hon: "Du har träffat en person."
DJÄVULEN
"Han är galen. Du måste lämna honom så fort som möjligt."
Men jag tänkte: "Vad vet hon? Hon vet inget om honom."
Just då insåg jag inte hur rätt hon hade.
Jag märkte att Scott började tillbringa mer och mer tid hemma hos oss.
Han började med att lämna kvar saker,
och rätt som det var, var han där hela tiden.
Han bodde hemma hos sina föräldrar som råkade bo på samma gata som jag.
Jag var egentligen inte ute efter ett förhållande.
Jag dejtade gärna, men jag var inte ute efter nåt mer.
En dag när jag kom hem hade Scott plötsligt flyttat in hos mig.
Han sa: "Jag har flyttat in."
Jag sa att han fick flytta ut igen, men då sa han:
"Jag har fått post till den här adressen i en månad, du har bara inte märkt det."
Han hade tagit sin post innan jag kom hem från jobbet.
Det gjorde mig lite irriterad,
men jag insåg inte vikten av att han hade mottagit post på min adress.
Scott började bli allt mer kontrollerande.
Om jag ville åka och handla med Karen
eller om vi skulle åka iväg och shoppa, sa han: "Nej, ni behöver ändå inget."
Han övervakade allt hon gjorde.
Om Karen hade tagit på sig kläder som han inte gillade sa han:
"Gå och byt om. Folk kommer att tro att du är ett slödder."
Karen förändrades definitivt när Scott flyttade in.
Min pojkvän och jag åt middag hemma hos dem en kväll.
Jag skulle ställa in nåt i kylen och det var då jag såg sprutorna.
Mitt ex tittade på mig och sa:
"Varför har de steroider? Det är olagligt."
De var inte utskrivna av en läkare.
Jag tog Karen åt sidan och frågade: "Varför har du steroider i kylen?"
Hon sa att Scott använde dem när han tränade.
Jag sa: "Karen, det där är inte bra.
Man kan bli väldigt aggressiv när man tränar och tar steroider."
Det var ett varningstecken för mig.
I mars 2006 hade Scott och jag dejtat i några månader.
Scott sa ofta: "Brenna borde flytta till nåt eget.
Hon är gammal nog för att flytta ihop med nån kompis."
Det kändes definitivt som att Scott inte gillade mig.
Jag tror att jag hindrade honom från att kunna kontrollera Karen helt.
Karen och jag trivdes så bra ihop innan hon träffade Scott.
Men så fort han flyttade in, bad hon mig att flytta ut.
Men det var inte hon som ville det.
Efter att Brenna hade flyttat ut började Scott bli våldsam på riktigt.
Han kunde hålla fast mig och skrika på mig hela natten.
Han var storväxt och vägde runt 100 kilo.
Han slet min telefon ur handen på mig
och tog sönder den så att jag inte kunde ringa polisen.
Jag kunde inte bli av med honom.
De få gånger jag pratade med Karen efter att jag flyttat ut,
befann hon sig oftast på jobbet.
Det var bara där som hon kunde prata med mig.
Jag frågade henne vad det var som pågick,
men hon sa bara att hon inte kunde prata om det.
Hade jag vetat hur illa det skulle gå, hade jag aldrig flyttat ut.
Karen drog sig undan och vi träffades nästan aldrig längre.
Hon ville inte gå ut och skulle alltid göra nåt med Scott.
Scott kunde ta kontroll över Karen på grund av hennes dåliga självförtroende.
Skilsmässan var väldigt jobbig för henne.
Jag har själv blivit utsatt för våld i en tidigare relation,
så jag kände igen tecknen.
Alla hanterar den här typen av situationer olika,
men hon var lamslagen av rädsla.
Scott sa att eftersom han nu bodde hos mig
måste jag ta ärendet till domstol om jag ville vräka honom.
Jag förstod inte hur jag kunde ha hamnat i en sådan situation.
Jag skämdes över att jag befann mig i en sådan relation,
eftersom jag var så självständig och dessutom hade god ekonomi.
Det var då jag insåg hur illa det faktiskt var.
Jag började bli riktigt rädd för honom, men jag hade också fått nog.
Jag bestämde mig för att få ut honom, även om det måste ske via domstol.
JULI 2006
DEJTAT I SJU MÅNADER
Brytpunkten kom efter att han hållit fast mig en hel natt.
Han skrek på mig hela natten, han bara skrek och skrek.
Han släppte taget om mig den morgonen, jag klädde på mig och åkte till jobbet.
På vägen dit började han ringa mig på min mobil.
Jag gick in på kontoret och satte på högtalaren.
Jag bad en av mina kollegor att lyssna.
Han skrek: "Om du inte kommer tillbaka, ska jag döda dig."
Nu hade jag vittnen, så jag sa åt honom att lämna mitt hus.
En jobbarkompis körde mig hem.
Jag hämtade min hund och lite annat, när han plötsligt parkerade bakom bilen.
Min vän är ganska storväxt.
Hon hoppade ur bilen och sa åt honom att ge sig av.
Jag satte mig i bilen med Rocky och lite kläder.
Jag sov hemma hos henne den helgen, tills han hade flyttat ut.
Scott flyttade ut, men ansåg fortfarande att jag tillhörde honom.
Han hotade att döda min hund om jag undvek honom.
Han parkerade sin bil bakom min för att jag inte skulle kunna köra iväg.
Det blev värre och värre.
Han började stalka mig.
Jag kände mig inte längre trygg när jag var ensam.
Så i början av oktober bad jag Brenna flytta in hos mig igen.
Jag fyllde 19 i oktober 2006, det var då jag flyttade in hos Karen igen.
Jag gillade inte att Brenna flyttade tillbaka till Karen.
Brenna, ung som hon var, trodde att hon kunde skydda Karen.
Vilket inte var okej. Hon var inte ens vuxen.
11 NOVEMBER 2006
En dag var Brenna hemma och mina syskonbarn var också på besök.
De satt i vardagsrummet allihop när Scott steg in som om han ägde stället.
Han sa åt mina syskonbarn att vara tysta och gick rakt förbi dem.
Han kom in i mitt sovrum. Jag skrek: "Brenna, han är här."
Jag hörde Karen säga: "Gå härifrån. Ut ur mitt hus.
Jag vill inte ha dig här. Det är slut mellan oss."
Men han lyssnade inte på henne.
Brenna kom inspringande och jag sa: "Ring polisen."
När hon tog fram telefonen sprang han ut, satte sig i bilen och körde därifrån.
Jag bad Karen att ringa polisen,
men jag förstod också att hon var väldigt rädd.
Jag minns att hon sa: "Du förstår inte, han är galen.
Han kommer att döda mig om jag gör det."
Han lämnade 27 röstmeddelanden den dagen.
"Var är du? Varför svarar du inte när jag ringer?"
Det här hände flera gånger.
Måndagen den 13 november satte jag mig i bilen.
Jag skulle till jobbet.
Jag stannade vid en stoppskylt och tittade åt ena hållet.
Då slets plötsligt passagerardörren upp.
Han satt och väntade på henne i en buske. Han visste vilken väg hon tog till jobbet.
Scott hoppade ut ur buskarna.
Han låste upp dörren, hoppade in i bilen, höll upp en kniv och sa: "Kör."
Han skrek som en galning.
Han sa: "Jag tänker hugga dig med kniven. Du kommer inte undan.
Jag har ditt personnummer. Jag måste få träffa dig."
Det var första gången som Scott hade hotat mig med ett vapen.
Tidigare gånger när Scott hade blivit arg
eller en våldsam situation uppstått,
hade det visat sig hjälpa att jag höll mig lugn och undergiven.
Jag lyckade lugna ner honom genom att säga:
"Okej, vi kan fortsätta att ses. Vi kan träffas i kväll, jag lovar."
Jag släppte av honom vid hans jeep som stod parkerad längre ner på gatan.
Jag berättade för en vän som sa: "Möt mig utanför Daytona Beach-polisen."
Där ansökte vi om ett akut kontaktförbud.
De sa: "Om det godkänns, kommer det att delges i kväll."
Under tiden körde Lisa hem mig.
Jag lämnade bilen på jobbet så att Scott inte skulle se att jag var hemma,
ifall han skulle delges kontaktförbudet.
Den kvällen hade Brenna och jag lamporna släckta
för att det inte skulle synas att vi var hemma.
Vi var rädda att han skulle döda oss.
Jag minns att hon var livrädd.
Hur hade han fått tag på nyckelbrickan?
Utan den hade han inte kunnat låsa upp bildörren.
Hon sa: "Han är kapabel till betydligt värre saker än vi kunnat ana."
Jag bytte genast telefonnummer.
Nästa dag fick jag bilnyckeln omprogrammerad,
men inte låset till bagageluckan.
Varken jag eller bilfirman ansåg att det behövdes.
27 NOVEMBER 2006
TVÅ VECKOR EFTER BEGÄRAN OM KONTAKTFÖRBUD
Det var måndag morgon och jag skulle köra till jobbet.
När jag hade kört 50 meter tändes lampan som varnar för att bakluckan är öppen.
Jag hade varit och handlat och antog att jag inte stängt den ordentligt.
Jag klev ur bilen.
Jag gick för att stänga den och…
…då hoppade Scott ut ur bakluckan, helt svartklädd.
Han tog tag i mig och satte kniven mot min hals.
Jag skrek. Han sa: "Skriker du igen, skär jag dig."
Han tryckte ner mig i passagerarsätet…
…och körde iväg.
Han körde fram till hans jeep.
Han sa: "Om du uppför dig, får du sitta i framsätet."
Vi hoppade in i hans jeep och han körde iväg.
Han sa: "Jag blev tvungen att göra så här eftersom du ansökte om kontaktförbud."
Det låg ett par handskar bredvid honom. Jag frågade: "Vad ska du ha dem till?"
Han sa: "Så att jag inte får blod på händerna."
Jag frågade: "Vad tänker du göra med mig?"
Han sa: "Jag kör bara."
Sen sa han åt mig att ringa och sjukanmäla mig, så det gjorde jag.
Jag var nog i chocktillstånd.
Jag minns att jag behövde ringa henne av nån anledning, men hon svarade inte.
Så jag ringde igen.
Men hon svarade inte. Då började jag bli lite orolig.
För vid det här laget hade jag och Karen kommit överens om
att om en av oss ringde måste den andra höra av sig så fort som möjligt.
När Brenna ringde sa jag till honom: "Jag måste svara henne."
Han sa: "Säg att jag tänker begå självmord och att du försöker stoppa mig."
Därför sa jag till Brenna:
"Jag är med Scott, han hotar med att begå självmord."
Hon sa åt mig att inte ringa polisen.
Men jag kunde höra att han satt bredvid henne.
Jag visste det, det hördes på hennes röst.
Därför sa jag till henne: "Om du vill att jag ringer polisen,
säg 'ring inte polisen' igen."
Då sa hon: "Brenna, ring inte polisen."
Så då ringde jag polisen.
Jag sa: "Jag tror att min moster Karen har blivit kidnappad."
Det finns inget som har högre prioritet hos oss än ett kidnappningsfall.
När vi får in ett sådant måste alla hjälpa till.
Vi måste se till att hitta offret innan det förvandlas till en mordutredning.
Tidigare jobbade jag som utredare vid Daytona Beach-polisen.
Vi gick ut med en efterlysning och bad alla att hålla utkik.
Vi lämnade en beskrivning av Scott, av Karen och av Scotts fordon.
Häktningsordern var godkänd,
så vi meddelade att han skulle anhållas och att Karen Kummerer var offret.
FÖRSVUNNEN
Nästa steg var att försöka säkra ett spår.
Åt vilket håll körde de? Vart var de på väg?
Vi flaggade både Karens och Scotts kreditkort och bankkort,
vilket betyder att om korten används, blir vi informerade om var de har använts.
Nu väntade vi bara på att nåt skulle hända.
En sak som är viktigt att ha i åtanke är
att 2006 hade vi inte tillgång till samma teknik som vi har idag.
I dagens värld kan vi se allt.
Det finns övervakningskameror och kameror vid trafikljus.
Det finns en kamera vid varenda övergångsställe.
Så var inte 2006.
Jag var definitivt rädd.
Jag visste inte var hon befann sig eller om hon ens var vid liv.
Jag tror inte att Scott hade en plan när han tog mig.
Han trodde nog att han kunde ta mig utan att nån skulle bry sig.
Första natten sov vi på Sunrise Inn i St. Augustine.
Jag fick vänta i bilen.
Han tog med sig min mobil och bilnycklarna.
Han höll hela tiden ett öga på bilen när han checkade in.
Han ringde sin mamma och sa att vi hade åkt på semester.
När vi kom in i rummet…
…gav han mig sömntabletter.
Jag tvingades ha sex med honom.
Jag visste att jag var tvungen att visa mig undergiven för att överleva.
Så att ens fundera på att skrika…
Han hade en kniv. Om ingen hade hört mig, hade han dödat mig.
Jag gjorde vad som krävdes för att överleva.
KIDNAPPAD I EN DAG
KIDNAPPAD I TVÅ DAGAR 28 NOVEMBER 2006
Scott hade inga pengar, så nästa dag körde vi till en bank
för att jag skulle ta ut pengar.
Vi körde till en Wachovia-bank
och han sa åt mig att ta ut 500 dollar med en check.
Han stod hela tiden bredvid mig med en kniv i fickan.
Jag hade inget val.
Om jag hade sagt: "Han har kidnappat mig," hade han skurit halsen av mig.
Banker har vakter, det vet jag,
men han hade dödat mig innan de hade hunnit reagera.
Vi informerades om
att Karen hade tagit ut 500 dollar på en bank i St. Augustine.
När de använde bankkortet fick vi veta att de var på väg norrut.
En polispatrull begav sig till banken
där de fick veta att både Scott och Karen hade varit där.
Karen såg livrädd ut på övervakningsfilmen.
Scott hade begått våldsbrott tidigare och vi visste också att han tog droger.
Nu hade han dessutom pengar.
Nu var vi riktigt oroliga. Åt viket håll körde de?
Vi gick igenom allt vi visste om honom.
Vi försökte hitta nån i hans närhet som kunde berätta mer om honom.
Min bror jobbade som polis i Daytona Beach.
Han ringde mig plötsligt en dag och sa:
"Du kommer inte att tro det här. Scott Freeman har kidnappat en kvinna."
JUNI 1991
Det var tidigt 90-tal
och en tjejkompis till mig jobbade i en bowlinghall som hade en bar
där alla brukade hänga, och där träffade jag Scott Freeman.
Mitt första intryck var att han var snygg.
Han sa att han var brandman.
Han verkade ha bra potential.
Det känns som att Scott kärleksbombade mig.
Jag var en ung tjej, bara 22 år.
Han var sex år äldre.
Scott visade väldigt tydligt att han var som galen i mig.
Han var väldigt charmig och vi började dejta.
När jag först träffade Scott jobbade han som brandman i Ocala.
Men det varade inte länge.
Strax efter att vi började dejta
berättade Scott att han hade fått sparken från sitt jobb som brandman.
Scott bodde fortfarande hemma hos sina föräldrar.
Och det blev snart uppenbart att det var Scotts mamma
som betalade för allt
eftersom Scott var arbetslös under en lång tid.
Scott hade definitivt känslomässig kontroll över mig.
Han gillade när jag bar vissa kläder, men inte andra.
Han var väldigt kontrollerande och manipulativ.
När min far gick bort besökte jag ett medium
för att förhoppningsvis få kontakt med pappa.
Kvinnan hade tarotkort.
Det första kortet hon vände på var ett djävulskort och hon sa:
"Jag ser en väldigt störd person i din närhet.
En person som tar droger." Och hon såg ett fängelse.
Ibland kunde Scott försvinna i flera dagar
utan nån som helst förklaring.
Jag vet att Scott var beroende av crackkokain,
vilket säkert delvis förklarar hans plötsliga försvinnanden.
När vi hade varit tillsammans i två år
kom en vän till honom från North Carolina och hans flickvän och hälsade på oss.
Vi gick ut tillsammans alla fyra och besökte några olika klubbar.
Vi drack och hade kul.
När vi kom tillbaka hem den kvällen pratade vi om att beställa pizza,
när Scott plötsligt flippade ur.
Han tryckte upp mig mot väggen och tog tag om min hals.
Jag var så rädd och undrade vad som hade tagit åt honom.
Polisen kom,
men jag sa att jag inte ville anmäla honom.
Jag var så ung och jag sa att han inte menade att göra mig illa,
att han nog bara hade druckit för mycket. Jag hittade på ursäkter åt honom.
Mitt huvud sa: "Nej, gör slut med honom. Det här kommer inte att sluta väl."
Men mitt 20-åriga hjärta sa: "Men jag älskar honom."
19 JANUARI 2000
DEJTAT I NIO ÅR
När jag kom hem från jobbet en dag var Scott berusad.
Han ville att vi skulle gå ut till en bar.
Jag sa: "Nej, du är full."
Hans beteende var oberäkneligt. Han var väldigt aggressiv.
Jag blev misstänksam och undrade vad som pågick.
Så jag gick till garderoben och började kolla igenom hans väskor.
Jag hittade en låda som var gjord för att ha checkar i.
Men det skramlade om den.
Så jag öppnade den och inuti låg sprutor.
Herregud, tänkte jag.
Han injicerade steroider,
vilket förklarade hans galna, oberäkneliga beteende.
Jag berättade för honom vad jag hade hittat i garderoben,
och då blev han riktigt förbannad.
Scott slog mig i ansiktet och försökte ta mina saker.
Han tog tag om min hals, tryckte upp mig mot väggen
och försökte strypa mig.
Jag var så rädd.
Polisen kom och de frågade mig om jag mådde bra.
I samma stund kom Scott gående längs korridoren.
POLISRAPPORT
Han skrek: "Vad fan gör ni här? Försvinn härifrån. Allt är bra."
HAN SVARADE "DÅ DÖDAR JAG DIG"
Han var verkligen på krigsstigen.
Han gjorde motstånd när de skulle anhålla honom
och till sist fick de använda pepparsprej för att få på honom handfängsel.
Det var då jag insåg att jag inte kunde stanna kvar.
19 JANUARI 2000
28 NOVEMBER 2006 FÖRSVUNNEN
När min bror fick höra talas om vad Scott hade gjort ringde han mig.
Han var skärrad och sa:
"Du kommer inte att tro det här. Scott har kidnappat en kvinna."
Min första tanke var att det skulle kunna ha varit jag.
Han sa: "Han är på flykt, på väg norrut.
Har du nån aning om vart han kan vara på väg?
Jag sa: "Ja."
Min bror frågade mig om jag skulle kunna prata med kriminalassistent Hawkins,
vilket jag gick med på.
Jag berättade för Janet Hawkins om platser som jag och Scott hade besökt,
dit han kanske kunde ha tagit Karen.
Jag visste att Scott hade en god vän som bodde i North Carolina,
och jag tänkte att han nog var på väg dit.
Snart började tv och tidningarna att rapportera om händelsen.
Jag var orolig för henne.
Det var jag. Jag var orolig för henne.
Vi lämnade St. Augustine och körde norrut.
Den natten sov vi på Days Inn i North Carolina.
Det som hände i St. Augustine upprepades.
Han gav mig sömnpiller.
Han hade hela tiden kniven med sig.
KIDNAPPAD I TVÅ DAGAR
KIDNAPPAD I TRE DAGAR 29 NOVEMBER 2006
Nästa morgon när vi gjorde oss redo att åka,
tittade jag ner och såg ett anteckningsblock.
Jag tog det och stoppade det i fickan. Jag vet inte varför jag gjorde det.
Jag har ingen aning. Jag vet fortfarande inte varför.
Efter Charlotte körde vi till Bryson City där vi stannade för att äta.
Jag jobbade som kökschef på Bar-B-Que Wagon i Bryson City i 11 år.
Det var en helt vanlig dag på Bar-B-Que Wagon.
Eftersom jag var kökschef, hade jag en rast efter lunchrusningen.
Jag gick ut genom bakdörren
som ledde till parkeringen, för att ta en rökpaus.
Det var där jag stod när jag såg en bil köra in på parkeringen.
Det var en mörk, svart Jeep.
En kvinna klev ut från passagerarsidan och sen stod hon bara där.
Så jag log vänligt mot henne,
men hon log inte tillbaka.
Men första tanke var, vad är hennes problem?
Hon hade liksom en helt tom blick.
Mannen gick fram till henne och tog tag i hennes arm.
De gick in genom ytterdörren,
och jag gick tillbaka in och fortsatte att jobba.
Jag gick till badrummet.
Jag tittade i min väska och tog fram pennan.
Jag skrev en lapp där det stod:
"Jag heter Karen Kummerer. Jag har blivit kidnappad.
Ring polisen i Daytona Beach.
Det här är inget skämt. Snälla, säg inget."
Jag hoppades bara att ingen skulle säga nåt till oss medan vi åt.
Jag var rädd att jag skulle dö om han fick reda på det.
Vi lämnade restaurangen.
Vi körde till en bensinmack och jag gick till badrummet.
Vi det här laget var jag livrädd.
Han stod vakt utanför badrumsdörren medan jag var därinne.
Han såg till att ingen annan kom in.
Men jag lämnade en lapp till.
Jag vet inte riktigt, men det hade kanske gått 20 minuter
när jag behövde gå på toaletten.
När jag vände mig om för att spola såg jag nåt som stack ut.
Det skulle inte vara där, så jag tänkte bara slänga det.
Men så fort jag rörde vid den där lappen
fick jag rysningar…över hela min kropp.
Och när jag började läsa den
förstod jag genast vem som hade skrivit lappen.
Jag gick direkt ut ur badrummet
och jag gick så fort jag kunde till telefonen.
Och jag ringde polisen.
De frågade om de var kvar på restaurangen, men jag berättade att de redan hade åkt.
När jag tänkte tillbaka på när jag först såg dem på parkeringen,
insåg jag att hon inte var otrevlig.
Hon var rädd.
Hon var livrädd. Det var skräck jag såg i hennes ansikte.
"Snälla, hjälp mig."
Vi mottog ett samtal angående att en lapp hade hittats.
Lappen hade lämnats av Karen på en restaurang i North Carolina.
Vi blev lättade, för nu visste vi att Karen fortfarande levde.
Och hon hade sinnesnärvaro nog att lämna en lapp.
"Här är jag. Här är en ledtråd."
JAG HAR KIDNAPPATS
När vi mottog den första lappen blev jag lättad.
Hon lever fortfarande, så än finns det hopp.
När lappen hittades i North Carolina
insåg vi att de hade korsat flera delstatsgränser.
De befann sig långt utanför vårt område, därför kontaktade vi FBI.
Kidnappningsfall som mottas av FBI brukar inte sluta väl.
Statistiken visar att de flesta av offren inte överlever efter en viss tid.
Jag tyckte att Karens beslut att lämna lapparna efter sig
var extremt smart.
Många hade nog inte kommit på tanken att göra det.
Man är så rädd för att bli skadad
att man inte vågar göra nåt som äventyrar ens nästa andetag.
Men vid nån tidpunkt insåg hon att hon måste göra nåt,
annars skulle hon aldrig bli hittad.
Jag ansåg att Scott Freeman
var en väldigt farlig person och att han var som en tickande bomb.
Hotellen vi bodde på krävde inte legitimation
och de tog bara kontanter.
Han ville naturligtvis inte visa sin legitimation.
Vid flera tillfällen under den här resan sa jag till honom:
"Släpp av mig. Lämna mig här vid vägkanten. Låt mig gå."
Men han vägrade.
KIDNAPPAD I TRE DAGAR
KIDNAPPAD I FEM DAGAR 1 DECEMBER 2006
På fredagen lämnade vi Pigeon Forge.
Vi åkte till Trenton, Georgia,
där jag lämnade ännu en lapp på en bensinmack.
Jag skrev samma sak som förut:
"Jag heter Karen Kummerer. Jag har blivit kidnappad.
Ring polisen i Daytona Beach. Det här är inget skämt."
Efter det körde vi 16 mil till Snead, Alabama,
där jag lämnade ännu en lapp på en bensinmack.
Vi tog in på ett hotell som låg mitt emot en Wachovia-bank,
och nu hade vi börjat få ont om pengar.
Jag sa: "Vi kan väl ta ut pengar på den där banken?"
Han blev väldigt arg.
Han tog fram kniven och smällde ner den.
Han sa: "Glöm inte att jag alltid har den här med mig."
Lapparna bevisade att hon fortfarande levde,
men det var också lite frustrerande eftersom vi hela tiden låg steget efter.
Det var en kamp mot klockan.
Ju längre tiden gick, desto mer oroliga blev vi
att vi inte skulle hitta Karen snabbt nog för att rädda hennes liv.
LEDIGA RUM
Jag visste inte om nån hade hittat lapparna.
På hotellrummen undvek jag alla tv-nyheter,
för om de hade sagt nåt om lapparna vet jag inte vad han hade tagit sig till.
KIDNAPPAD I FEM DAGAR
KIDNAPPAD I ÅTTA DAGAR 4 DECEMBER 2006
På måndagen körde vi från New Albany, Mississippi, till Greenville, Mississippi.
Vi hade nästan inga pengar.
Vi stannade på en bensinmack, men innan vi åkte därifrån sa han:
"Jag ska ringa ett samtal."
Han ställde sig bakom bilen och jag hörde honom skrika.
Men jag hörde inte vad han sa och visste inte vem han pratade med.
Han var väldigt arg.
SCOTT FREEMANS MAMMAS HUS
Polisen avlyssnade Scotts föräldrars telefon.
De lyckades spela in ett samtal
där Scott ringde sin mamma och krävde pengar.
Raring, jag har bara 150. Fyller jag i den där blanketten för att sätta in dem?
Gå till banken bara. Hur svårt kan det vara?
-Fast… -Och 150 räcker inte.
Får jag bara 150 kommer jag att behöva skada nån.
Okej? Jag uppskattar det.
Scott var mer än bara arg när han pratade med sin mamma.
Hans vrede var påtaglig. Det var hemskt.
Hur fan kan du inte ha mer? Se till att skaffa mer.
Jag måste få tag på pengar på nåt vis.
-Ja. -Jag måste för fan…
Gör inte situationen värre. Vet du inte att…
Jag har inget val. Håll käften.
-Du har visst ett val. -Hej då.
Du måste lugna ner dig.
Hej då. Gör det bara.
Jag älskar dig.
Samtalet varade tillräckligt länge för att FBI skulle kunna spåra det
och lokalisera varifrån han ringde.
Han var i Greenville, Mississippi.
Pengarna måste in på banken.
Vi körde till en bankomat.
Vi tog ut 150 dollar.
Han försökte ta ut pengarna. Polisen övervakade bankomaten.
De informerade omedelbart FBI och den lokala polisstyrkan
som begav sig till platsen.
Vi körde vidare.
Han stannade och köpte crack.
Sen körde vi vidare längs motorvägen.
Jag hade kört hem för att äta lunch, vilket jag gjorde ibland.
Jag satt vid köksbordet
och åt en macka när min telefon ringde.
Det var min chef.
Han bad mig att sluta med det jag gjorde och att genast hoppa in i bilen
och köra mot en liten ort i Mississippi som hette Leland.
Jag pratade i telefon med trafikpolisen i Mississippi,
med polisen i Washington County, och med polisen i Cleveland också.
När jag hade kört fem minuter på väg 61 fick jag beskrivningen av fordonet.
Jag visste precis hur Karen såg ut.
Jag visste precis hur Scott Freeman såg ut.
Två minuter senare ser jag ett fordon som matchar beskrivningen,
och jag kör långsamt ikapp.
Det var uppenbart att det var Karen i bilen.
Jag glömmer aldrig hennes min. Jag kunde se hur rädd hon var.
Hon tittade inte på mig. Hon stirrade bara rakt fram.
De pratade inte med varandra.
Mr Freeman stirrade också bara framåt.
Min chef hade kontaktat trafikpolisen i Mississippi,
och de hade flera bilar i området.
Vi körde på motorvägen när han plötsligt sa:
"De följer efter oss." Jag sa: "Vad menar du?"
Jag tittade ut och vi var omringade av polisbilar med blinkande blåljus.
Han började skrika. Han sa: "Jag måste tänka."
Vi körde väldigt fort. Jag skrek.
Han tog avfarten till motorvägen.
Så fort mr Freeman såg trafikpolisen, insåg han att de visste vem han var.
Hon visste att han hade kniven och när som helst kunde använda den.
Hon var så nära att bli räddad,
men befann sig också i den farligaste situationen hittills.
Plötsligt hade de blockerat vägen.
Minst 25 poliser hoppade ut ur bilarna med dragna vapen.
Jag trodde att jag skulle dö.
De slet ut honom ur bilen och tryckte ner honom på marken.
Efter det kom en underbar polis fram och tog tag i mig.
Jag frågade honom:
"Har du en pistol?" Han sa: "Ja." Jag sa: "Lämna mig inte."
Han följde med mig till ambulansen.
De kollande mitt blodtryck, det låg på 250 genom 150.
Men jag vägrade åka till sjukhuset.
Jag sa: "Han har en pistol, jag stannar med honom."
Han lugnade ner mig.
Sen tog han med mig till FBI-agenten Anne LaHayes bil.
Han sa: "Du är i säkerhet nu." Det var så det slutade.
Jag minns att telefonen ringde.
Det var FBI som sa: "Vi har Karen och vi har gripit Scott."
Jag kände en otrolig tacksamhet. Det var en surrealistisk känsla.
Alla blev så glada när han greps. Det var verkligen en lättnad.
Det blev faktiskt väldigt känslosamt. Folk grät.
Polisen genomsökte Scotts Jeep när han hade anhållits.
De hittade en öppen stilettkniv som låg dörrfacket på i förarsidan.
De hittade rep. De hittade filtar.
De hittade en burk som hade använts för att röka crackkokain.
Enligt polisen var de här sakerna ett tydligt tecken på
att Scott ensam hade planerat alltihop.
När han väl hade anhållits bestämde mina chefer
att Karen var alltför traumatiserad för att sättas på ett flygplan.
Istället körde jag och Jakari dit för att hämta hem henne.
Karen verkade sliten och trött.
Så fort hon satt sig bekvämt körde vi tillbaka till Daytona.
När jag såg Karen gav jag henne en stor kram.
Jag ville inte släppa taget om henne.
Det var definitivt ett känslosamt ögonblick.
Scott Freeman åtalades för stalkning, beväpnad kidnappning,
brott mot föreläggande om våld i hemmet, samt brott mot skyddstillsyn.
År 2007 fälldes Freeman på alla punkter och dömdes till livstids fängelse.
Han dog i fängelset år 2025.
Karen var traumatiserad.
Hon var rädd för allt. Minsta lilla ljud skrämde henne.
Man kunde inte prata för högt i hennes närhet.
Hon ville ha folk omkring sig hela tiden.
Karen har fått stå ut med mycket.
Varför kämpade hon inte emot? Hon kunde inte. Rädslan förlamade henne.
Och folk inser inte det.
Jag beundrar hur stark Karen är som person efter allt hon har gått igenom.
När jag dejtade Scott gjorde han ibland saker som var lite märkliga,
men jag insåg inte att de var tecken på att han skulle kunna bli våldsam.
På den tiden pratade man inte lika mycket om våld i nära relationer som man gör nu.
Sen dess har jag jobbat på mig själv.
Jag har insett att det tidigt
fanns saker som pekade på att relationen skulle bli våldsam,
men jag såg inte varningssignalerna.
Jag mår bra idag.
Jag känner mig lyckligt lottad. Jag ser annorlunda på livet.
Jag är otroligt glad över att jag lever. Jag säger jämt: "Livet är för kort."
Undertexter: Lina Olsson