„Numele meu e Karen Kummerer.”
„Am fost răpită.”
”Am fost răpită.”
„Am fost răpită.”
La FBI, cazurile de răpire rareori au un final fericit.
Statisticile arată
că supraviețuirea majorității victimelor e limitată în timp.
Era speriată. I se citea groaza pe față.
„Să mă ajute cineva, vă rog.”
Într-un astfel de caz, timpul nu ține cu noi.
Mă temeam pentru ea.
Mă temeam.
FOȘTI DE COȘMAR
În 2006, tocmai mă despărțisem de soțul meu, după 17 ani împreună.
Reîncepeam să ies la întâlniri.
Eram director financiar la Centrul Medical Bert Fish.
Aveam casa mea.
Tocmai cumpărasem un Mustang GT 2006 nou-nouț.
Mă simțeam foarte independentă.
Și mă simțeam foarte bine.
Karen e mătușa mea din partea mamei.
Suntem foarte apropiate de când eram mică.
Karen are o personalitate foarte independentă.
E amuzantă, se prostește mult.
Atunci când are ceva de spus, spune ce gândește.
În 2006, locuiam cu ea.
Aveam 18 ani.
Eu și Karen ne simțeam excelent împreună.
Cred că prezența mea o ajuta, după ce divorțase.
Avea un sprijin în zilele grele.
Fusese căsătorită mult timp, iar acum era singură.
Dar ieșea în oraș cu bărbați.
IANUARIE 2006
Într-o seară, eu și sora mea am ieșit la Ocean Deck.
Era un loc bun de socializare.
Scott m-a abordat și m-a invitat la dans.
Era foarte solid. Avea păr blond și ochi albaștri.
Mi-a spus că mai nou e antrenor personal.
Asta mi s-a părut foarte interesant. Pe atunci, făceam și eu mișcare.
Când l-am cunoscut pe Scott, m-a atras puțin.
Dimineață, am sunat s-o întreb cum a mers.
A zis că a mers bine, că îi place de el.
L-am cunoscut la sfârșitul lui ianuarie. De Ziua Îndrăgostiților m-am luminat.
Mi-a dat flori și gantere. A cheltuit mulți bani cu mine.
Mergeam să dansăm la cluburile din Daytona Beach.
Ieșeam împreună la cină.
Mi-a plăcut mult de Scott.
Karen era îndrăgostită lulea.
Vorbea întruna despre iubitul ei chipeș.
Arătau bine împreună.
Se simțeau bine și râdeau împreună.
Cred că lui Karen îi lipsise asta mult timp în căsnicie.
Cred că a fost foarte fericită
când a început să simtă asta din nou.
Eram colegă de serviciu cu o femeie pasionată de tarot și cristale.
Știa o cititoare de cărți de tarot din Connecticut.
Îți citea cărțile de tarot la telefon.
Mi-a dat numărul și m-a îndemnat să încerc.
Am fost foarte curioasă.
Și asta am făcut.
Femeia îmi citea cărțile…
și, deodată, a zis: „Ai cunoscut un bărbat.
DIAVOLUL
E nebun și trebuie să scapi de el cât mai repede.”
Mi-am zis că nu știe ce vorbește.
„De unde să știe ea?”
Habar nu aveam că femeia spunea adevărul.
Am observat că Scott era tot timpul pe la noi.
A început lăsându-și lucruri acolo
și, nu peste mult timp, practic s-a mutat la noi.
De fapt, locuia cu părinții lui.
Pe aceeași stradă cu mine.
Eu nu căutam o relație serioasă.
Să ieșim la întâlniri, dar nimic mai mult.
Într-o zi, am venit acasă
și m-am trezit că Scott se mutase la mine.
A zis: „Da, m-am mutat aici.”
Când i-am spus că ar trebui să plece,
a răspuns: „Aici îmi vine poșta de aproape o lună. Nici nu știi.”
Își lua plicurile din cutia mea poștală înainte să vin de la muncă.
Nu m-a bucurat asta.
Dar atunci nu m-am gândit ce însemna
că își primea corespondența acolo.
Scott a început să fie mai posesiv.
Dacă voiam să merg la cumpărături cu Karen,
zicea: „Nu e nevoie să faceți asta.”
Era atent la tot ce făcea ea.
Dacă Karen se îmbrăca cu ceva ce lui nu-i plăcea,
îi spunea să se schimbe, că oamenii vor spune că e o lepădătură.
Karen s-a schimbat evident după ce Scott s-a mutat la ea.
Am mers cu iubitul meu la cină într-o zi.
Puneam ceva în frigider. Atunci am văzut seringile.
Fostul meu s-a uitat la mine și a întrebat: „Ce-i cu steroizii ăștia?
Știi că sunt ilegali?”
Nu se dădeau pe rețetă.
Am luat-o pe Karen deoparte
și am zis: „Ce-i aia? De ce ai așa ceva în frigider?”
Mi-a spus că îi folosește Scott la antrenament.
I-am spus că asta nu e bine.
I-am spus că furia dată de steroizi în cazul sportivilor nu e deloc o glumă.
Acesta a fost un semnal de alarmă.
În martie 2006, eram cu Scott de câteva luni.
Scott a întrebat de ce nu-și caută Brenna altă locuință,
că e destul de mare să stea cu prietenii.
Simțeam că Scott nu mă plăcea.
Cred că îl împiedicam să o controleze pe Karen.
Înainte de Scott, eu și Karen aveam o viață bună.
Apoi, dintr-odată,
el locuia acolo și îmi cerea să plec.
Asta nu era dorința ei.
Când Scott a spus să plece Brenna,
atunci a început abuzul domestic.
Mă imobiliza și striga la mine toată noaptea.
Era un om masiv. Aveam în jur de 100 kg.
Aveam telefonul în mână, iar el mi-l smulgea și îl spărgea
ca să nu pot suna la poliție.
Nu puteam să scap de el.
După ce m-am mutat, am vorbit cu Karen când era la serviciu.
Doar atunci puteam să vorbesc cu ea.
O întrebam ce se întâmplă.
Spunea că nu poate vorbi despre asta.
Dacă aș fi știut cât de rău va fi, n-aș fi plecat niciodată.
Karen s-a retras. N-am mai văzut-o foarte des.
Nu mai voia să iasă în oraș. Era mereu ocupată cu Scott.
Scott o putea controla fiindcă ei îi lipsea încrederea de sine.
Divorțul o demoralizase.
Și eu suferisem de abuz domestic,
așa că știam semnele.
Fiecare face față situației altfel. Pe ea o paralizase frica.
Scott mi-a spus că, locuind cu mine, îl pot da afară din casă,
dar numai pe cale legală.
Sinceră să fiu, m-am întrebat cum mi se poate întâmpla asta.
Îmi era rușine că ajunsesem într-o asemenea relație.
Înainte eram o femeie independentă, care câștiga bine.
Atunci mi-am dat seama că eram depășită.
Mă temeam pentru siguranța mea, dar eram și sătulă.
Eram dispusă să fac orice ca să scap de el,
chiar să cer evacuarea lui.
IULIE 2006
ÎN RELAȚIE DE ȘAPTE LUNI
Punctul critic a fost când m-a imobilizat și a țipat la mine toată noaptea.
Nu mai termina, țipa întruna.
Dimineață, după ce mi-a dat drumul, m-am îmbrăcat și am plecat la muncă.
Până să ajung, m-a sunat pe mobil.
Când am intrat în birou, vorbeam cu el pe difuzor.
I-am spus unei colege: „Ascultă aici.”
Țipa: „Dacă nu te întorci, te omor.”
Pe atunci, aveam martori. Am spus: „Trebuie să pleci.”
O prietenă de la serviciu m-a dus acasă.
Am luat cățelul și niște lucruri.
El a oprit în spatele mașinii.
Prietena mea, o femeie solidă, a coborât și a zis: „Trebuie să pleci.”
Am urcat în mașină cu Rocky și niște haine.
Am stat în weekend la ea, până când s-a mutat el.
După ce a plecat, Scott a continuat să creadă că sunt a lui.
Amenința că-mi omoară câinele dacă nu stau cu el.
Parca în spatele mașinii mele, ca să nu pot ieși.
Treptat, situația s-a înrăutățit.
A început să mă urmărească.
Nu mă mai simțeam în siguranță singură.
La începutul lui octombrie,
am rugat-o pe Brenna să se mute înapoi cu mine, pentru siguranța mea.
M-am întors în 19 octombrie 2006 și am locuit din nou cu Karen.
Nu mi-a plăcut când Brenna s-a mutat înapoi cu Karen.
Brenna era doar o copilă, dar credea că o poate proteja pe Karen.
Dar nu putea.
Era o copilă.
11 NOIEMBRIE 2006
Într-o zi, Brenna era acasă și nepoatele mele veniseră în vizită.
Stăteau în sufragerie.
Scott a intrat de parcă ar fi fost casa lui.
Le-a făcut nepoatelor semn să tacă.
A trecut pe lângă ele.
A intrat în dormitorul meu.
Am strigat: „Brenna, e aici!”
Am auzit-o zicându-i: „Trebuie să pleci, să ieși din casa mea. Nu te vreau aici.
Ți-am spus că e gata.”
El nici n-o asculta.
Brenna a venit imediat. I-am zis să cheme poliția.
Ea forma numărul, când el a ieșit în fugă, a urcat în mașină și a plecat.
Am vrut ca ea să cheme poliția,
dar știam și că era foarte speriată.
Îmi amintesc că mi-a spus: „Nu înțelegi. Tipul e nebun.
Mă omoară dacă fac ceva greșit.”
În ziua aceea, mi-a lăsat 27 de mesaje vocale.
„Unde ești? De ce nu răspunzi la telefon?”
Așa era mereu.
Luni, 13 noiembrie, am urcat în mașină
și am plecat la muncă.
Am ajuns la stop și m-am uitat într-o parte.
Dintr-odată, portiera din dreapta s-a deschis.
O aștepta într-un tufiș, fiindcă ea merge la muncă pe același traseu în fiecare zi.
Scott a sărit din tufiș, a descuiat mașina de la telecomandă,
a sărit în mașină, a amenințat-o cu cuțitul și i-a zis: „Pornește.”
Țipa ca un nebun.
A zis: „O să te tai aici.
Nu te poți ascunde.
Îți știu numărul tău de asigurare socială. Trebuie să ne vedem.”
Era prima dată când Scott mă amenința cu orice fel de armă.
Înainte de asta,
atunci când Scott exploda sau devenea violent,
dacă îmi păstram calmul și eram supusă, tensiunea scădea.
L-am calmat până la urmă, spunând:
„Bine, o să ne mai vedem.
Promit că ne vedem diseară.”
Mi-a permis să-l las să coboare unde era parcat Jeepul lui.
I-am spus unei prietene.
Ea a zis să ne vedem la Poliția Daytona Beach.
Am cerut un ordin de restricție de urgență.
Au zis: „Îl evaluăm și îl ducem diseară.”
Între timp, Lisa m-a adus acasă.
Mi-am lăsat mașina la muncă.
Nu voiam ca Scott să știe că sunt acasă,
în caz că ordinul îi era adus în seara aceea.
Am stat cu Brenna pe întuneric.
N-am vrut să se știe că suntem acolo.
Ne temeam că ne va ucide.
Îmi amintesc că era îngrozită.
„De unde avea telecomanda mea?”
Pentru că doar așa ar fi putut intra în mașină.
A zis: „Omul ăsta e în stare de mult mai multe decât am crezut noi.”
Mi-am schimbat imediat numărul de telefon.
Și a doua zi am schimbat și cheia de la mașină.
Nu și cea de la portbagaj.
Nici eu, nici cei de la reprezentanță n-am crezut că e necesar.
27 NOIEMBRIE 2006
LA DOUĂ SĂPTĂMÂNI DUPĂ ORDINUL DE PROTECȚIE
Luni dimineață, am mers la muncă.
Am făcut probabil 50 de metri și s-a aprins becul de portbagaj deschis.
Probabil îl lăsasem așa la cumpărături.
Nu-l închisesem bine.
Am coborât din mașină.
M-am dus să-l închid.
Și…
Scott a sărit din portbagaj îmbrăcat în negru.
M-a apucat, mi-a pus cuțitul la gât. Am început să țip.
A zis: „Încă o dată și te tai.”
M-a aruncat pe locul din dreapta.
A demarat.
M-a dus unde era parcat Jeepul lui.
A zis: „Dacă ești cuminte, poți sta în față.”
Am urcat în Jeep și a demarat.
Mi-a explicat: „Mă obligi să fac asta din cauza ordinului de restricție.”
În consola centrală avea mănuși. Am spus: „Pentru ce sunt alea?”
A zis: „Ca să nu mă mânjesc cu sânge.”
I-am zis: „Ce faci cu mine?”
Și el a zis: „Doar conduc.”
Apoi: „Anunță la serviciu că ești bolnavă.” Și asta am făcut.
Cred că eram în stare de șoc.
Îmi amintesc că am sunat-o pentru ceva.
Și n-a răspuns.
Am sunat din nou.
Niciun răspuns. Atunci am început să mă îngrijorez.
Ne înțeleseserăm în prealabil
că, dacă ne sunam,
încercam să sunăm înapoi cât mai repede.
Când a sunat Brenna,
i-am spus: „Trebuie să răspund.”
A zis: „Spune-i că vreau să mă sinucid și tu încerci să mă împiedici.”
Așa că Brennei i-am spus: „Sunt cu Scott și amenință că se sinucide.”
Mi-a spus la telefon: „Nu suna la poliție.”
M-am gândit că el se afla lângă ea.
Auzeam asta în vocea ei.
I-am spus:
„Dacă vrei să sun la poliție,
repetă «Nu suna la poliție».”
Și ea a zis: „Brenna, nu suna la poliție.”
Atunci am sunat la poliție.
Am spus: „Cred că mătușa mea Karen a fost răpită.”
Nimic nu are prioritate mai mare decât o răpire.
Toată lumea se mobilizează.
Încercăm să localizăm victima înainte să ne trezim cu o crimă.
Eram detectiv la Poliția Daytona Beach,
la Investigații Criminale.
Am emis o atenționare generală.
Am dat descrierea lui Scott, a lui Karen, a mașinii lui.
Am anunțat că avem mandat de arestare.
Dacă cineva îl găsea, să-l rețină.
Că Karen Kummerer e victima.
Apoi am încercat să dăm de o urmă.
În ce direcție se deplasează?
Am urmărit cardurile bancare ale lui Karen și Scott.
Orice activitate în conturile lor ne era anunțată.
Aflam inclusiv locul folosirii lor.
Apoi am început să așteptăm mișcare.
Astăzi trebuie să ținem cont de un lucru.
În 2006, tehnologia aflată la dispoziția noastră nu era cea de acum.
În lumea de azi, știi fiecare mișcare.
Sunt camere de supraveghere peste tot,
la fiecare trecere de pietoni.
Nu era așa în 2006.
Sigur că eram speriată.
Nu știam unde era și mă întrebam dacă era în viață.
Când m-a luat, nu cred că Scott avea un plan.
Se gândea că mă poate duce oriunde fără ca nimeni să facă ceva.
În prima noapte am stat la Sunrise Inn din St. Augustine.
A trebuit să aștept în mașină.
Nu mai aveam mobilul. A luat cheile cu el.
Cât timp a făcut cazarea, a stat cu ochii pe mașină.
Și-a sunat mama și i-a spus că suntem în vacanță împreună.
În cameră,
mi-a dat somnifere.
M-a obligat să fac sex cu el.
Știam că voi încerca să supraviețuiesc fiind supusă.
Nu m-am gândit să strig sau altceva. Avea un cuțit.
Dacă nu se acționa rapid, eram moartă.
Încercam să supraviețuiesc așa cum credeam că pot.
RĂPITĂ DE O ZI
RĂPITĂ DE DOUĂ ZILE 28 NOIEMBRIE 2006
A doua zi, Scott nu avea bani, așa că a vrut să trecem pe la o bancă
și să scot din contul meu.
Am oprit la Wachovia Bank. Mi-a cerut să retrag 500 de dolari.
A stat lângă mine, cu cuțitul în buzunar.
Nu credeam că am de ales.
Chiar dacă strigam că m-a răpit, ce se putea întâmpla?
Mi-ar fi tăiat gâtul pe loc.
Băncile au paznici. Știu asta.
Dar până să reacționeze cineva,
eu aș fi fost moartă.
Ne-au anunțat că retrăseseră 500 de dolari de la o bancă din St. Augustine.
Când am aflat de bancă, am știut că mergeau spre nord.
Agenții s-au prezentat la bancă
și au aflat că Scott și Karen fuseseră acolo împreună.
Pe filmări, ea părea îngrozită.
Scott avea un trecut violent și aflaserăm că făcuse uz de droguri.
Acum avea și bani.
Eram îngrijorați. Încotro mergea?
Așa că am săpat în trecutul său,
căutând pe cineva care să ne vorbească despre el.
Fratele meu a fost polițist în Daytona Beach.
M-a sunat într-o zi din senin și a zis:
„N-o să-ți vină să crezi.
Scott Freeman a răpit o femeie.”
NOIEMBRIE 2006
IUNIE 1991
La începutul anilor 1990,
prietena mea lucra la o sală de popice care avea un bar
la care mergea toată lumea, și acolo l-am cunoscut pe Scott Freeman.
Prima impresie a fost că e chipeș.
A spus că e pompier.
Mi s-a părut că are potențial.
Am senzația că Scott m-a cucerit copleșindu-mă cu atenții.
Rețineți că eram o tânără de 22 de ani.
El avea cu șase ani mai mult.
Scott m-a abordat foarte sigur de sine. Era nebun după mine.
Scott era foarte fermecător și am început să ne vedem.
Când l-am cunoscut pe Scott, era pompier în Ocala.
Dar asta nu a durat mult.
La scurt timp după ce ne-am împrietenit,
mi-a spus că a fost concediat de la pompieri.
Scott încă locuia acasă cu părinții.
Și a început să-mi fie clar
că mama lui Scott plătea pentru tot,
pentru că Scott n-a avut serviciu pentru mult timp.
Cu siguranță, Scott mă controla emoțional.
Îi plăcea să port anumite lucruri, iar altele nu-i plăceau.
Era foarte dominator și manipulator.
Tatăl meu murise și eu fusesem la un medium,
sperând să primesc un mesaj de la el.
Femeia avea cărți de tarot
și prima carte pe care a întors-o a fost cartea diavolului.
Mi-a spus:
„Văd o persoană foarte labilă în preajma ta.”
A mai spus că persoana se droghează și că vedea pușcărie.
Scott avea perioade
în care dispărea cu zilele fără nicio explicație.
Știu că Scott era dependent de cocaină.
Asta explica disparițiile sale.
La doi ani de la începutul relației,
un prieten de-ai lui și iubita acestuia au venit în vizită din Carolina de Nord.
Am ieșit toți patru să petrecem seara în cluburi,
să bem și să ne simțim bine.
Când ne-am întors casă în seara aceea,
ne gândeam să comandăm pizza,
când Scott și-a pierdut cumpătul
și m-a țintuit de perete, strângându-mă de gât.
Mi-a fost foarte frică. Nu înțelegeam ce îl apucase.
A venit poliția și, la momentul acela,
am spus că nu vreau să depun plângere.
Fiind atât de tânără,
mi-am spus că n-a vrut s-o facă, că băuse prea mult…
Am căutat scuze.
Eram conștientă că trebuia să rup relația.
Dar inima mea de 20 și ceva de ani insista că îl iubesc.
19 IANUARIE 2000
ÎN RELAȚIE DE NOUĂ ANI
Venisem acasă de la muncă și l-am găsit pe Scott beat.
Voia să merg cu el la un bar.
Am spus: „Nu. Ești beat.”
Avea un comportament haotic. Era furios la culme.
Am început să bănuiesc ce se întâmpla și ce făcea el.
M-am dus la dulap și m-am uitat prin gențile lor.
Am găsit o cutie în care se țin cecurile.
Am ridicat-o și a zăngănit.
Am deschis-o. Înăuntru erau seringi.
Nu mi-a venit să cred.
Se injecta cu steroizi.
Asta era explicația comportamentului lui haotic.
L-am abordat cu privire la ce găsisem în dulap.
Atunci s-a enervat rău de tot.
Scott m-a lovit peste față și a încercat să-mi ia toate lucrurile.
M-a prins de gât și m-a ținut la perete.
A încercat să mă sugrume.
Mi-a fost foarte frică.
A venit poliția și m-au întrebat dacă totul e în regulă.
Atunci, Scott a venit pe hol strigând:
„Ce naiba căutați aici?
Cărați-vă naibii de aici! Totul e bine.”
A ZIS: „FĂ-O ȘI TE OMOR”
Era foarte bătăios.
S-a opus arestării.
A trebuit să fie stropit cu spray cu piper ca să poată fi încătușat.
Aceea a fost ultima picătură.
Am știut că nu pot continua într-o situație ca aceea.
19 IANUARIE 2000
28 NOIEMBRIE 2006
Imediat ce fratele meu a aflat de Scott,
m-a sunat și, alarmat, a zis: „N-o să-ți vină să crezi.
Scott a răpit o femeie.”
Mi-am spus: „Sfinte Sisoe! Puteam să fiu eu.”
A zis: „A fugit. Merge spre nord. Ai idee unde s-ar putea duce?”
Am spus: „Da.”
Fratele meu m-a întrebat dacă mă pot vedea cu detectivul Hawkins.
Am fost de acord.
I-am spus lui Janet Hawkins în ce locuri fusesem cu Scott
și unde el o putea duce pe Karen.
Știu că Scott avea un prieten foarte bun care locuia în Carolina de Nord.
Mi-am spus: „Probabil se va duce acolo.”
Apoi știrea a apărut la TV și în ziare.
POLIȚIA CAUTĂ FEMEIA DISPĂRUTĂ
Mi-a fost teamă pentru ea.
Chiar mi-a fost teamă.
Am plecat din St. Augustine, îndreptându-ne spre nord.
Am stat la Days Inn în Carolina de Nord.
S-a întâmplat la fel ca în St. Augustine.
Mi-a dat pastile.
A ținut cuțitul la el.
RĂPITĂ DE DOUĂ ZILE
RĂPITĂ DE TREI ZILE 29 NOIEMBRIE 2006
În dimineața următoare, ne pregăteam să plecăm,
când am văzut carnețelul.
L-am luat și l-am băgat în buzunar.
Nu știu de ce am făcut-o.
Habar n-am de ce, nici până în ziua de azi.
De la Charlotte am mers în Bryson City. Ne-am oprit să mâncăm.
Timp de 11 ani am fost bucătar-șef la Bar-B-Que Wagon în Bryson City.
Era o zi obișnuită la Bar-B-Que Wagon.
Fiind bucătarul principal, aveam o pauză scurtă după prânz.
FOSTĂ BUCĂTĂREASCĂ
Am ieșit pe ușa din spate,
cea care dă în parcare, ca să fumez o țigară.
Acolo eram când am văzut apropiindu-se o mașină.
Era un Jeep negru.
O femeie a coborât din dreapta șoferului.
A rămas pe loc.
I-am adresat un zâmbet prietenesc.
Ea nu mi-a răspuns la fel.
M-am întrebat ce o fi cu ea.
Avea o privire goală.
Bărbatul a coborât și a luat-o de braț.
Au intrat pe ușa din față,
iar eu m-am întors la muncă, ca de obicei.
M-am dus la toaletă.
M-am uitat în poșetă și am scos pixul.
Am scris un bilet:
„Numele meu e Karen Kummerer. Am fost răpită.
Sunați la Poliția Daytona Beach.
Nu e o glumă și, vă rog, păstrați tăcerea.”
Speram ca nimeni să nu spună nimic în timp ce noi eram acolo și mâncam.
Mă temeam că voi muri dacă el afla.
Am plecat de la local, ne-am oprit la o benzinărie
și eu m-am dus la toaletă.
Eram îngrozită deja.
El rămânea la intrarea în toaletă până ieșeam.
Avea grijă să nu vină nimeni.
Dar am mai lăsat un bilet.
Nu știu, cred că trecuseră 20 de minute.
Aveam nevoie la toaletă.
Când m-am întors să trag apa, am văzut ceva.
Nu avea ce căuta acolo. Trebuia aruncat la gunoi.
Când am atins hârtia,
m-au trecut fiorii… imediat, din cap până în picioare.
Am început să citesc mesajul.
Am știut imediat exact cine îl scrisese.
Am ieșit din toaletă
și m-am dus direct la telefon.
Am sunat la Urgențe.
M-au întrebat dacă ei mai erau acolo.
Le-am spus că plecaseră deja.
Când m-am gândit la venirea lor în parcare,
mi-am dat seama că femeia nu era urâcioasă.
Era speriată.
Era îngrozită. I se citea groaza pe față.
„Să mă ajute cineva, vă rog.”
Am primit un telefon că fusese găsit un bilet
lăsat de Karen într-un local din California de Nord.
Am fost bucuroși, căci Karen era în viață
și avusese prezența de spirit să ne lase un bilet.
„Aici sunt. Iată un indiciu.”
AM FOST RĂPITĂ
Am fost ușurată când am primit primul bilet.
Trăia. Mai existau speranțe.
După găsirea biletului în Carolina de Nord,
am înțeles că trecuse mai multe granițe statale,
că ieșise din jurisdicția noastră, așa că a trebuit să apelăm la FBI.
La FBI, cazurile de răpire rareori au un final fericit.
Statisticile arată că supraviețuirea majorității victimelor
e limitată în timp.
Mi s-a părut că decizia lui Karen de a lăsa bilete în urmă
a fost foarte inteligentă.
Nu cred că mulți s-ar fi gândit la asta,
pentru că te copleșește atât de tare teama că vei suferi,
încât n-ai face nimic să-ți riști viața.
A înțeles la un moment dat că trebuie să facă ceva, altfel nu va fi găsită.
Cred că Scott Freeman era un om foarte periculos,
o bombă cu ceas.
Stăteam la hoteluri care nu cereau act de identitate și primeau doar numerar.
La momentul acela nu voia să arate actul de identitate.
De mai multe ori în acea perioadă,
i-am spus lui Scott: „Lasă-mă să plec. Lasă-mă pe marginea drumului.
Dă-mi drumul.” Și a refuzat s-o facă.
RĂPITĂ DE TREI ZILE
RĂPITĂ DE 5 ZILE 1 DECEMBRIE 2006
Vineri, am plecat din Pigeon Forge.
Am ajuns în Trenton, Georgia.
Acolo am lăsat alt bilet la o benzinărie.
Același ca înainte.
„Numele meu e Karen Kummerer. Am fost răpită.”
Sunați la Poliția Daytona Beach. Nu e o glumă.”
După aceea, am continuat 160 km până în Snead, Alabama,
unde am mai lăsat un bilet la o benzinărie.
Am stat la un hotel aflat vizavi de o bancă Wachovia.
Începeam să rămânem fără bani.
Am zis: „Hai să mergem să scoatem de la bancă.”
Și el s-a supărat foarte tare.
A trântit cuțitul pe masă.
Și a spus: „Nu uita că am mereu ăsta.”
Biletele erau confirmarea faptului că era în viață.
Dar era cam frustrant,
fiindcă părea că încă eram cu un pas în urmă.
Timpul nu ținea cu noi.
Cu cât trecea mai mult timp, cu atât eram mai îngrijorați
că n-o vom găsi pe Karen la timp.
CAMERE LIBERE
Nu știam atunci dacă biletele erau văzute.
Când eram la hotel, nu porneam televizorul pe știri.
Mă temeam să nu apar la știri
și mă temeam de ce putea el să facă.
RĂPITĂ DE CINCI ZILE
RĂPITĂ DE OPT ZILE 4 DECEMBRIE 2006
Luni, am mers de la New Albany, Mississippi, la Greenville, Mississippi.
Nu mai aveam bani.
Am oprit la o benzinărie. Când ne pregăteam să plecăm, el a spus:
„Am de dat un telefon.”
S-a dus în spatele mașinii și l-am auzit țipând.
Nu înțelegeam ce spunea.
Nu știam cu cine vorbește.
Era foarte furios.
CASA MAMEI LUI SCOTT FREEMAN
Poliția monitoriza telefonul părinților lui Scott
și au reușit să intercepteze un apel de la Scott către mama lui.
Îi cerea bani.
Dragule, nu am decât 150.
Să-i depun în contul ăla?
Du-te la bancă și depune-i naibii! Încă n-ai făcut-o?
- Păi… - Și cu 150 nu fac nimic.
O să trebuiască să rănesc pe cineva pentru bani.
Apreciez mult asta.
Scott vorbea cu mama lui într-un fel mai mult decât furios.
Veninul era palpabil. Era îngrozitor.
Nu cred că doar atât ai. Mai găsește.
Va trebui să fac ceva ca să am bani.
- Ai face bine. - Va trebui să…
De ce faci așa, Scott? Nu știi că…
N-am de ales. Taci! Fă asta.
- Ba ai de ales, dragă. - Pa!
Calmează-te, Scott.
Pa! Fă asta.
Te iubesc!
Când a sunat,
a vorbit destul ca FBI să-l depisteze,
să afle de unde suna.
Era în Greenville, Mississippi.
Trebuia să primească banii.
Am mers la un bancomat.
Am scos cei 150 de dolari.
A încercat să retragă banii. Poliția monitoriza activitatea.
Au trimis imediat FBI-ul și poliția locală
acolo unde se afla bancomatul.
Am plecat de la bancomat.
S-a dus să cumpere cocaină.
Apoi am plecat pe autostradă.
Venisem acasă la prânz, lucru pe care îl făceam uneori,
și mâncam un sandviș la masa din bucătărie, când a sunat telefonul.
Era supervizorul meu.
Mi-a cerut să mă opresc din orice fac,
să ies imediat din casă
și să plec spre un orășel pe nume Leland, Mississippi.
Am contactat poliția autostrăzilor din Mississippi,
șeriful districtului Washington și Poliția Cleveland.
La cinci minute după ce am intrat pe Autostrada 61,
știam descrierea vehiculului.
Știam exact cum arată Karen.
Știam exact cum arăta Scott Freeman.
Și chiar două minute mai târziu,
am recunoscut un vehicul care corespundea descrierii
și l-am prins încet din urmă.
Era clar că în el era Karen.
N-o să uit niciodată expresia de pe fața ei.
Am văzut frica.
Nu s-a uitat spre mine. Se uita fix în față.
Nu vorbeau între ei.
Dl Freeman se uita și el fix în față.
Supervizorul meu contactase deja poliția autostrăzilor din Mississippi
și erau mai multe unități în zonă.
Eram pe autostradă și el zice din senin:
„Ne urmăresc.” Am zis: „Ce vorbești?”
M-am uitat și parcă ne urmăreau un milion de polițiști cu girofaruri.
El a început să urle.
A zis: „Lasă-mă o clipă!”
Mergeam foarte repede. Eu țipam.
Și a luat-o pe ieșirea de pe autostradă.
Când dl Freeman a văzut patrula poliției,
a știut că ei știau cine era.
Ea știa că el are un cuțit. Credea că o putea înjunghia oricând.
Era foarte aproape să fie salvată.
Dar era mai în pericol, poate, ca oricând.
Și, dintr-odată, ne-au tăiat calea.
Au ieșit din mașini 25 de polițiști înarmați.
Mi-am spus că voi muri.
Atunci l-au înșfăcat din mașină și l-au trântit la pământ.
Apoi a venit la mine un adjunct frumos.
I-am spus:
„Ai armă?” A spus: „Da.” Am zis: „Nu-mi da drumul!”
M-a dus la ambulanță.
Mi-au luat tensiunea. Aveam 250 cu 150.
Am refuzat internarea.
Am zis: „Nu plec. El are o armă. Rămân cu el.”
Apoi el m-a calmat.
M-a dus la mașina lui Anne LaHaye, agenta FBI.
A zis: „Aici vei fi în siguranță.”
Așa s-a terminat.
Am primit un telefon.
Erau cei de la FBI. Au spus: „Karen e cu noi.
E cu noi, iar Scott e arestat.”
I-am mulțumit lui Dumnezeu. A fost un sentiment ireal.
Toți s-au bucurat când l-au prins.
A fost o ușurare.
A fost foarte emoționant.
S-au vărsat lacrimi.
După reținere, polițiștii au percheziționat Jeepul lui Scott.
Au găsit un briceag deschis.
Era în buzunarul portierei șoferului.
Au găsit frânghie și pături.
Au găsit o cutie folosită pentru a fuma cocaină.
Asta le-a sugerat polițiștilor
că Scott și numai Scott planificase totul.
După arestarea lui, căpitanul și locotenentul au decis
că, fiind atât de traumatizată,
femeia nu va fi trimisă cu avionul,
ci că o vom aduce cu mașina eu și Jakari.
Karen părea extenuată.
Ne-am asigurat că stă comod și am adus-o înapoi în Daytona.
Când am dat ochii cu Karen, am strâns-o tare în brațe.
Nu-mi venea să-i dau drumul.
A fost un moment foarte emoționant.
SCOTT FREEMAN A FOST ACUZAT DE HĂRȚUIRE,
RĂPIRE ARMATĂ,
ÎNCĂLCAREA ORDINULUI DE RESTRICȚIE ȘI A ELIBERĂRII CONDIȚIONATE.
ÎN 2007, FREEMAN A FOST GĂSIT VINOVAT DE TOATE ACUZAȚIILE ȘI ÎNCHIS PE VIAȚĂ.
A MURIT ÎN ÎNCHISOARE ÎN 2025.
Karen era traumatizată.
O speria orice.
Se speria dacă auzea ceva.
Nu puteai vorbi prea tare în preajma ei.
Voia să fie cineva cu ea tot timpul.
Karen a trebuit să suporte multe.
De ce nu a ripostat? Nu putea. Era paralizată.
Asta i-a făcut frica.
Oamenii nu înțeleg asta.
A trecut prin multe și admir ce om puternic este.
Când ieșeam cu Scott, existau încă de atunci unele semne,
dar n-am știut că erau semnele unei posibile firi abuzive.
Pe atunci nu se vorbea despre asta așa deschis ca acum.
De atunci am lucrat cu mine însămi.
Am înțeles limpede
că a fost o situație care avea de la început potențial violent,
însă eu n-am văzut semnele de avertizare.
Azi mă simt excelent.
Sunt foarte binecuvântată. Abordez viața foarte diferit.
Nici nu știți ce norocoasă sunt că trăiesc.
Le zic tuturor că viața e prea scurtă.
Subtitrarea: Mircea Pricăjan