Jeg heter Karen Kummerer.
Jeg er kidnappet.
-Jeg er blitt bortført. -Jeg er kidnappet.
Kidnappingssaker i FBI ender vanligvis ikke godt.
Statistikken viser
at de fleste ofre ikke overlever etter en viss tid.
Hun var redd. Det var frykt i ansiktet hennes.
"Noen må hjelpe meg."
I en sak som denne er ikke tiden på vår side.
Jeg var bekymret.
FARLIGE EKSER
I 2006 hadde jeg nettopp separert fra mannen min i 17 år.
Jeg begynte å date igjen.
Jeg var finansdirektør for Bert Fish legesenter.
Jeg eide mitt eget hus.
Jeg hadde kjøpt en ny 2006 GT Mustang.
Jeg følte meg veldig uavhengig.
Jeg følte meg bra.
Karen er tanten min på morssiden.
Vi har stått hverandre nær helt siden jeg var liten.
Karens personlighet er veldig uavhengig.
Morsom. Tøysete.
Hun sier hva hun mener når hun har noe å si.
Jeg bodde hos henne i 2006.
Jeg var 18 år.
Karen og jeg koste oss sammen.
Jeg tror det hjalp å ha meg der etter at hun hadde blitt skilt.
Jeg var en skulder å lene seg på når det røynet på.
Hun hadde vært gift så lenge, og nå var hun singel.
Og hun datet.
JANUAR 2006
En kveld dro søsteren min og jeg ut til Ocean Deck.
Det var et fint sted å møte folk.
Scott kom bort til meg og ba meg danse.
Han var muskuløs og hadde blondt hår og blå øyne.
Han sa han hadde begynt som personlig trener.
Jeg syntes det var interessant fordi jeg likte å trene på den tiden.
Da jeg møtte Scott, følte jeg en liten gnist.
Jeg ringte henne neste morgen for å forhøre meg.
Hun sa: "Det gikk bra. Jeg liker ham."
Jeg møtte ham i slutten av januar, og valentinsdagen var en vekker.
Han ga meg blomster. Han ga meg vekter. Han brukte mye penger på meg.
Vi pleide å danse sammen på klubbene i Daytona Beach.
Vi spiste middag sammen.
Jeg likte Scott.
Karen var hodestups forelsket.
Hun snakket om denne kjekke fyren.
De så bra ut sammen.
De hadde det gøy, og de lo,
og jeg tror Karen hadde savnet det i lang tid i sitt tidligere ekteskap,
så jeg tror hun var veldig glad
da hun begynte å få den følelsen igjen.
Jeg jobbet med en kvinne som drev med tarotkort og krystaller.
Hun kjente en tarotkortleser i Connecticut.
Man kunne få en tarotlesning over telefonen.
Hun ga meg nummeret. "Karen, vil du prøve?"
Jeg var veldig nysgjerrig.
Så jeg gjorde det.
Hun leste kortene mine.
Plutselig sa hun: "Du har møtt denne personen.
DJEVELEN
Han er gal, og du må komme deg vekk så snart som mulig."
Jeg tenkte: "Hun vet ingenting.
Hvordan kan hun vite det?"
Jeg innså ikke at hun faktisk snakket sant.
Jeg la merke til at Scott begynte å være der hele tiden.
Han begynte å legge igjen ting der,
og plutselig var han der hele tiden.
Han bodde hos foreldrene sine.
De bodde rett nedi gata.
Jeg var ikke ute etter et forpliktende forhold.
Kanskje et dating-aktig forhold, men ikke mer enn det.
Og en dag kom jeg hjem,
og Scott hadde plutselig flyttet inn.
Han sa: "Jeg har flyttet inn."
Da jeg sa at han kanskje burde dra,
sa han at han hadde fått post der i en måned uten at jeg visste det.
Han hadde sjekket postkassen før jeg kom hjem fra jobb.
Jeg var ikke glad for det.
Men jeg innså ikke hvor viktig det var at han hadde fått post der.
Scott begynte å bli mer eiesyk.
Hvis jeg ville gå på butikken med Karen eller shoppe sammen,
sa han: "Nei, dere trenger ikke å gjøre det."
Han gransket alt hun gjorde.
Karen kom ut iført noe han ikke likte.
Han sa at hun måtte skifte. "Folk vil tro at du er billig."
Karen forandret seg etter at Scott flyttet inn.
Kjæresten min og jeg spiste middag der en kveld.
Jeg satte noe i kjøleskapet, og det var da jeg så sprøytene.
Da så eksen min på meg og sa: "Hvorfor er det steroider der?
Vet du at det er ulovlig?"
Det fantes ingen resept på dem.
Da dro jeg Karen til side
og sa: "Hva er det? Hvorfor har du dem i kjøleskapet?"
Så fortalte hun meg at Scott brukte dem til å trene.
Jeg sa: "Karen, det er ikke bra å bruke det når man trener.
Steroidraseri er veldig alvorlig."
Så det var et rødt flagg.
I mars 2006 hadde Scott og jeg vært sammen i et par måneder.
Scott sa: "Kan ikke Brenna finne seg et eget sted å bo?
Hun er gammel nok til å bo med venner eller noe."
Jeg følte at Scott ikke likte meg.
Jeg tror jeg var et hinder for kontrollen han hadde over Karen.
Karen og jeg hadde det så bra før hun møtte Scott,
og plutselig bor han der, og hun ber meg flytte ut.
Det var ikke hun som snakket.
Da Scott sa at Brenna skulle flytte ut, begynte den virkelige partnervolden.
Han holdt meg nede og skrek til meg hele natten.
Han var en stor person. Han veide rundt 100 kilo.
Han rev telefonen min ut av hånden min og ødela den
så jeg ikke kunne ringe politiet.
Jeg kom meg ikke vekk fra ham.
Hvis jeg snakket med Karen etter at jeg flyttet ut,
var det når hun var på jobb,
for det var bare da jeg kunne snakke med henne.
Jeg ba henne fortelle meg hva som foregikk.
"Nei, jeg kan ikke snakke om det."
Hadde jeg visst hvor ille det ville bli, ville jeg aldri ha flyttet ut.
Karen trakk seg virkelig unna, og vi møttes ikke så ofte.
Hun ville ikke gå ut mer. Gjorde alltid noe med Scott.
Scott klarte å kontrollere Karen på grunn av hennes mangel på selvtillit.
Hun var demoralisert etter skilsmissen.
Jeg hadde selv vært et offer for partnervold,
så jeg kjente tegnene.
Alle takler slike situasjoner ulikt, men hun ble lammet av frykt.
Scott sa at siden han hadde flyttet inn, kunne jeg kaste ham ut,
men det måtte gjennom retten.
Jeg forsto ikke hvordan noe sånt kunne skje med meg.
Jeg var flau over at jeg havnet i et slikt forhold.
Jeg var jo uavhengig og økonomisk vellykket.
Så innså jeg at jeg hadde tatt meg vann over hodet.
Jeg begynte å frykte for min sikkerhet, men jeg hadde også fått nok.
Jeg ville gjøre alt for å få ham ut derfra,
selv om jeg måtte kaste ham ut.
JULI 2006
SYV MÅNEDER INN I FORHOLDET
Vippepunktet for meg var da han holdt meg nede hele natten og skrek til meg.
Han bare skrek og skrek og skrek.
Neste morgen, da han lot meg stå opp, kledde jeg på meg og dro på jobb.
I mellomtiden hadde han ringt meg på mobilen min.
Da jeg gikk inn på kontoret, hadde jeg ham på høyttaler.
Jeg sa til en av kollegene mine: "Du må høre dette."
Han skrek: "Kom tilbake, ellers dreper jeg deg."
På det tidspunktet hadde jeg vitner. Jeg sa: "Du må dra."
En venn fra jobben fulgte meg hjem.
Jeg hentet hunden og noen ting.
Han kjørte opp bak bilen.
Vennen min var en stor kvinne, og hun gikk ut og ba ham dra.
Jeg satte meg i bilen med Rocky og noen klær.
Jeg bodde hos henne i helgen til han flyttet ut.
Etter at Scott flyttet ut, trodde han fortsatt at han eide meg.
Han truet med å drepe hunden min hvis vi ikke var sammen.
Han parkerte bilen sin rett bak min så jeg ikke slapp ut.
Det ble gradvis verre.
Han begynte å forfølge meg.
Jeg følte meg ikke trygg alene lenger.
I begynnelsen av oktober
ba jeg Brenna flytte inn hos meg igjen for min sikkerhet.
Jeg ble 19 i oktober 2006, og jeg begynte å bo med Karen igjen.
Jeg likte ikke at Brenna flyttet inn hos Karen igjen.
Brenna var ung og trodde hun kunne beskytte Karen.
Det kunne hun ikke. Hun var for ung.
En dag var Brenna hjemme, og niesene mine var på besøk,
og de satt i stua.
Scott kom inn som om han eide stedet.
Hun hysjet på niesene.
Han gikk forbi dem.
Han kom inn på soverommet mitt.
Jeg skrek: "Brenna, han er her!"
Jeg hørte Karen be ham dra.
"Kom deg ut. Jeg vil ikke ha deg her. Jeg sa jeg er ferdig med dette."
Han hørte ikke på Karen.
Brenna kom løpende. Jeg sa: "Ring politiet."
Hun ringte på telefonen.
Han løp ut, satte seg i bilen og stakk.
Jeg ville at Karen skulle ringe politiet, men jeg forsto at hun var veldig redd.
Jeg husker at hun sa: "Du forstår ikke. Han er gal.
Han dreper meg hvis jeg gjør noe galt."
Han la igjen 27 talemeldinger den dagen.
"Hvor er du? Hvorfor tar du ikke telefonen?"
Sånn var det hele tiden.
Mandag 13. november satte jeg meg i bilen.
Jeg skulle på jobb.
Jeg kom til stoppskiltet, og jeg så den ene veien.
Plutselig ble passasjerdøren revet opp.
Han ventet på henne i en busk.
Hun kjørte alltid samme vei til jobb.
Scott hoppet ut av buskene, låste opp bilen med nøkkelbrikken,
hoppet inn i bilen, truet med en kniv og sa: "Kjør."
Han skrek som en gærning.
Han truet med å skjære meg.
"Du kan ikke gjemme deg. Jeg har personnummeret ditt.
Jeg må treffe deg."
Det var første gang Scott hadde truet meg med en kniv eller et våpen.
Reaksjonsmønsteret mitt tidligere
når Scott ble eksplosiv eller voldelig,
var å holde meg rolig og underdanig for å gjøre situasjonen bedre.
Jeg klarte å roe ham ned ved å si at jeg fortsatt ville treffe ham.
"Jeg lover å møte deg i kveld."
Han lot meg slippe ham av der Jeepen hans sto parkert nedi gata mi.
Jeg sa det til en venn.
Hun møtte meg ved Daytona Beach-politistasjonen.
Vi søkte om et hastebesøksforbud.
De skulle gjennomgå det og levere det til ham samme kveld.
I mellomtiden kjørte Lisa meg hjem.
Jeg lot bilen stå på jobben.
Scott måtte ikke vite at jeg var hjemme hvis han fikk besøksforbudet den kvelden.
Brenna og jeg tilbrakte kvelden i mørket. Ingen skulle vite at vi var der.
Vi var redd han ville drepe oss.
Jeg husker at hun bare var livredd.
"Hvordan fikk han nøkkelbrikken min?"
Det var bare sånn han kunne komme inn i bilen.
Hun sa: "Denne mannen er troende til å gjøre langt mer enn vi trodde."
Jeg hadde byttet telefonnummer.
Neste dag fikk jeg også omkodet bilen min.
Men ikke bagasjerommet.
Forhandleren og jeg mente ikke det var nødvendig.
TO UKER ETTER SØKNAD OM BESØKSFORBUD
Mandag morgen dro jeg på jobb.
Jeg kjørte 45 meter nedover veien, og så skrudde bagasjeromlyset seg på.
Jeg hadde nok latt det stå åpent. Jeg stengte det ikke hardt nok.
Jeg gikk ut av bilen.
Jeg gikk for å stenge det.
Og…
Scott hoppet ut av bagasjerommet kledd i svart.
Jeg fikk kniven mot strupen og skrek. Han sa: "Stopp, ellers skjærer jeg deg."
Han kastet meg i passasjersetet.
Kjørte av sted.
Han kjørte dit Jeepen hans sto parkert.
Han sa: "Hvis du oppfører deg, kan du sitte foran."
Vi satte oss i Jeepen, og han kjørte av gårde.
Han sa: "Dette er din skyld fordi du søkte om besøksforbud."
Han hadde hansker i midtkonsollen, og jeg spurte hva de var til.
Han sa: "Så jeg ikke får blod på hendene."
Jeg sa til ham: "Hva gjør du med meg?"
Han svarte: "Jeg bare kjører."
Så sa han: "Ring og sykmeld deg."
Så det gjorde jeg.
Jeg var nok i sjokk.
Jeg husker at jeg måtte ringe henne for noe,
og hun svarte ikke.
Så jeg ringte igjen.
Ikke noe svar. Da begynte jeg å bli litt bekymret.
På dette tidspunktet var Karen og jeg blitt enige om
at hvis vi ringte hverandre,
skulle vi ringe tilbake så snart som mulig.
Da Brenna prøvde å ringe meg, sa jeg til ham at jeg måtte svare.
Han sa: "Du må si at jeg vil begå selvmord,
og du prøver å stoppe meg."
Jeg sa til Brenna at jeg var med Scott, og at han truet med å begå selvmord."
Hun sa at jeg ikke skulle ringe politiet.
Jeg tenkte at han satt rett ved siden av henne.
Det hørte jeg på stemmen hennes.
Jeg sa til henne:
"Hvis du vil at jeg skal ringe politiet, si 'ikke ring politiet' igjen."
Så sa hun: "Brenna, ikke ring politiet."
Det var da jeg ringte politiet.
Jeg sa til dem: "Jeg tror min tante Karen har blitt bortført."
Ingenting har høyere prioritet enn å jobbe med en kidnapping.
Da er det alle mann på dekk.
Vi må gjøre vårt beste for å finne offeret før det blir et drap.
Jeg var kriminalbetjent ved Daytona Beach-politiet.
Vi sendte ut en etterlysning.
Vi ga beskrivelser av Scott, Karens og bilen hans.
Vi sa at det var utstedt en arrestordre og at han skulle anholdes,
og at Karen var et offer.
SAVNET
Så prøvde vi å finne et spor. Hvilken retning? Hvor skal de?
Vi sendte ut et varsel på Karens og Scotts kredittkort og bankkort,
som betyr at hvis det er aktivitet på kortene, får vi vite hvor det skjedde.
Så er det bare å vente på aktivitet.
En ting du må huske på mens vi sitter her i dag,
er at teknologien i 2006 ikke var den samme som i dag.
I dagens verden vet man alt.
Man har videoer, overvåkning og kameraer ved rødt lys.
Det er kameraer ved alle fotgjengeroverganger.
Det var ikke tilfellet i 2006.
Jeg var redd.
Jeg visste ikke hvor Karen var, og jeg lurte på om hun var i live.
Da Scott bortførte meg, hadde han nok ingen plan.
Han trodde han kunne ta meg med hvor som helst uten noen reaksjoner.
Den første natten overnattet vi på Sunrise Inn i St. Augustine.
Jeg måtte vente i bilen.
Jeg hadde ikke mobilen lenger. Han tok med seg nøklene.
Han holdt øye med bilen mens han sjekket inn.
Han ringte moren sin og sa at vi var på ferie sammen.
Da vi kom inn på rommet,
ga han meg sovepiller.
Han forgrep seg på meg.
Jeg visste at underkastelse var det beste for å overleve.
Hvis jeg skulle ha ropt eller skreket, så hadde han en kniv.
Hvis ingen reagerte, ville jeg dø.
Jeg prøvde å overleve på best mulig måte.
KIDNAPPET I ÉN DAG
KIDNAPPET I TO DAGER
Neste dag hadde ikke Scott penger, så han ville stoppe ved en bank
så jeg kunne ta ut penger.
Vi stoppet ved en Wachovia-bank. Han ba meg ta ut 500 dollar med sjekk.
Han sto ved siden av meg med en kniv i lomma.
Jeg hadde ikke noe valg.
Hva ville ha skjedd hvis jeg sa han hadde kidnappet meg?
Han ville kuttet strupen min.
Jeg vet at banker har sikkerhetsvakter, men innen noen rekker å reagere,
vil jeg være død.
Vi fikk en melding
om at Karen hadde tatt ut 500 dollar fra en bank i St. Augustine.
Da vi fikk treffet på bankkontoen, visste vi at de var på vei nordover.
Politiet dro til banken og fikk vite at Scott og Karen var sammen.
Da jeg så på opptaket, så det ut som hun var livredd.
Scott har en voldelig fortid, og vi visste at han hadde brukt dop.
Nå hadde han penger.
Vi var bekymret. Hvilken vei dro han?
Vi så gjennom rullebladet hans og dokumentene hans.
Vi sjekket hvem vi kunne kontakte som kunne fortelle oss noe om ham.
Broren min var en politibetjent i Daytona Beach.
Han ringte meg en dag ut av det blå og sa:
"Du kommer ikke til å tro dette.
Scott Freeman har kidnappet en kvinne."
JUNI 1991
Tidlig på 1990-tallet
jobbet venninnen min på en bowlinghall som hadde en bar
som alle pleide å dra til, og det var der jeg møtte Scott Freeman.
Førsteinntrykket mitt var at han var kjekk.
Han sa han var brannmann.
Han hadde potensial.
Det føltes so at Scott kjærlighetsbombet meg.
Jeg var en ung jente på 22.
Han var seks år eldre.
Scott var veldig pågående, og han var gal etter meg.
Scott var veldig sjarmerende, og vi begynte å treffe hverandre.
Da jeg møtte Scott, jobbet han som brannmann i Ocala.
Men det varte ikke lenge.
Rett etter at vi begynte å date,
fortalte Scott meg at han fikk sparken fra brannvesenet.
Scott bodde fortsatt hjemme hos foreldrene sine.
Det ble tydelig for meg
at Scotts mor betalte for alt
fordi Scott var arbeidsledig i lang tid.
Scott hadde kontroll over meg følelsesmessig,
og han ville at jeg skulle gå med visse klær og ikke andre.
Han var veldig kontrollerende og manipulerende.
Faren min hadde gått bort, og jeg hadde gått til et medium
og håpet jeg skulle høre noe fra faren min.
Kvinnen hadde tarotkort,
og det første kortet hun snudde, var djevelkortet.
Hun fortalte meg:
"Jeg ser en veldig forstyrret person i nærheten av deg."
Personen bruker dop, og hun ser fengsel.
Scott hadde perioder
der han forsvant i dagevis uten noen forklaring.
Jeg vet at Scott var avhengig av crack-kokain,
og det bidro til fyllekulene og forsvinningene hans.
To år inn i forholdet
kom en venn av ham og kjæresten hans fra Nord-Carolina på besøk.
Vi fire dro ut på byen
for å drikke og ha det gøy.
Da vi kom tilbake til huset den kvelden,
snakket vi om å bestille pizza,
og Scott friket ut
og klemte meg mot veggen med hendene rundt halsen min.
Jeg var vettskremt. Jeg tenkte: "Hva i helvete gikk det av ham?"
Politiet kom, og på det tidspunktet
sa jeg at jeg ikke ville anmelde.
Jeg var bare en ung jente,
og jeg sa at han bare hadde drukket for mye og kom med unnskyldninger.
Hodet mitt sa: "Nei, kom deg vekk. Dette er ikke bra."
Men mitt 20 år gamle hjerte sa: "Men jeg elsker ham."
19. JANUAR 2000
NI ÅR INN I FORHOLDET
Jeg hadde kommet hjem fra jobb, og Scott var beruset
og ville at jeg skulle gå ut med ham på en bar.
Jeg sa: "Nei, du er full."
Oppførselen hans var uberegnelig. Han var fylt av raseri.
Jeg ble mistenksom på hva som foregikk, og hva han gjorde.
Så jeg gikk inn i skapet og begynte å se gjennom bager og sånt.
Jeg plukket opp en eske som man ville hatt sjekker i.
Den skranglet.
Jeg åpnet den, og det var sprøyter i den.
Jeg tenkte: "Å, jøsses."
Han brukte steroider,
og det førte til hans sprø, uberegnelige oppførsel.
Jeg snakket med ham om det jeg fant i skapet,
og da ble han skikkelig forbanna.
Scott slo meg i ansiktet og prøvde å ta alle tingene mine.
Han la hendene rundt halsen min og holdt meg opp mot veggen
og prøvde å kvele meg.
Jeg var vettskremt.
Politiet kom, og de spurte meg om alt var i orden,
og da kom Scott ned gangen.
ANMELDELSE
"Hva F gjør dere her?
Kom dere ut herfra. Alt er i orden."
Han var skikkelig aggressiv.
Han motsatte seg arrestasjon,
og de måtte bruke pepperspray for å få ham i håndjern.
Det var bristepunktet mitt.
Jeg visste at jeg ikke kunne bli i en sånn situasjon.
19. JANUAR 2000
Så snart broren min hørte om Scott,
ringte han meg og friket ut. "Du kommer ikke til å tro dette.
Scott har kidnappet en kvinne."
Jeg tenkte seriøst: "Herregud, det kunne ha vært meg."
Han sa: "Han er på rømmen på vei nordover.
Har du noen tanker om hvor han kan være på vei?"
Jeg sa ja.
Broren min spurte om jeg ville møte kriminalbetjent Hawkins,
og jeg gikk med på det.
Jeg delte steder med Janet Hawkins som jeg hadde vært på med Scott,
som han kanskje ville ta Karen med til.
Jeg vet at Scott hadde en veldig god venn som bodde i Nord-Carolina.
Jeg tenkte at han sikkert dro dit.
Så var det på TV og i avisen.
SAVNET KVINNE
Jeg var bekymret.
Det var jeg. Jeg var bekymret.
Vi dro fra St. Augustine og kjørte nordover.
Vi overnattet på Days Inn i Nord-Carolina.
Det var samme situasjon som i St. Augustine.
Han ga meg piller.
Han hadde kniven i nærheten.
KIDNAPPET I TO DAGER
KIDNAPPET I TRE DAGER
Vi sto opp neste morgen og gjorde oss klare til å dra.
Jeg så ned og så notisblokken.
Jeg tok den og stappet den i lomma.
Jeg vet ikke hvorfor.
Jeg aner ikke hvorfor jeg gjorde det. Den dag i dag vet jeg ikke.
Fra Charlotte dro vi til Bryson City. Vi stoppet for å spise.
Jeg jobbet på Bar-B-Que Wagon i Bryson City som kjøkkensjef i elleve år.
Det var en typisk dag på Bar-B-Que Wagon.
Som sjefskokk hadde jeg en liten pause etter lunsjrushet,
så jeg gikk ut bakdøra,
som leder til parkeringsplassen, for å ta en røykepause.
Det var der jeg sto da jeg så en bil kjøre inn.
Det var en mørk, svart Jeep.
En dame gikk ut på passasjersiden
og bare sto der.
Jeg ga henne et vennlig smil.
Hun ga meg ikke et vennlig smil tilbake.
Jeg tenkte: "Hva feiler det henne?"
Hun var helt blank i blikket.
Mannen gikk ut og tok henne i armen.
De gikk inn døra,
og jeg gikk tilbake på jobb, som jeg pleier.
Jeg skulle bruke toalettet.
Jeg så i veska mi og tok pennen.
Jeg skrev lappen, og det sto:
"Jeg heter Karen Kummerer. Jeg er blitt bortført.
Ring politiet i Daytona Beach.
Dette er ikke en spøk. Vennligst vær stille."
Jeg håpet ingen ville si noe mens vi spiste.
Jeg var redd jeg ville dø hvis han fant det ut.
Vi forlot grillrestauranten, og vi stoppet på en bensinstasjon,
og jeg gikk inn på do.
Nå var jeg livredd.
Han sto utenfor toalettdøren mens jeg var der inne.
Han sørget for at ingen andre kom eller gikk.
Men jeg la igjen en ny lapp.
Det må ha gått 20 minutter.
Og jeg måtte på toalettet.
Da jeg snudde meg for å spyle ned, var det noe som stakk ut.
Den skulle ikke være der. så jeg skulle rydde opp.
Så snart jeg tok på papiret,
fikk jeg frysninger over hele kroppen.
Jeg begynte å lese den
og visste umiddelbart nøyaktig hvem som skrev lappen.
Jeg gikk rett ut av badet
og bort til telefonen så fort jeg kunne.
Jeg ringte nødnummeret.
De spurte om de fortsatt var der.
Jeg sa at de allerede hadde reist.
Da jeg tenkte tilbake på da de kjørte inn på parkeringsplassen,
innså jeg at hun ikke var ei megge.
Hun var redd.
Hun var livredd. Det var frykt i ansiktet hennes.
"Noen må hjelpe meg."
Vi fikk en telefon om at en lapp hadde blitt funnet,
skrevet av Karen, på en restaurant i Nord-Carolina.
På dette tidspunktet er vi glade fordi Karen fortsatt lever,
og hun er oppegående nok til å legge igjen en lapp.
"Her er en brødsmule."
JEG BLE KIDNAPPET
Da vi fikk den første lappen, ble jeg lettet.
Hun var fortsatt i live, så det fantes et håp.
Da lappen ble funnet i Nord-Carolina,
innså vi at han hadde krysset flere delstatsgrenser,
som er langt utenfor vår jurisdiksjon, så vi måtte få inn FBI.
Kidnappingssaker i FBI ender vanligvis ikke godt.
Statistikken viser at de fleste ofre ikke overlever
etter en viss tid.
Jeg syntes at Karens avgjørelse om å legge igjen lapper
var veldig smart.
Jeg tror ikke så mange ville ha tenkt på det
fordi man er så redd for å bli skadet
at man ikke vil gjøre noe som man kanskje vil bli drept for.
På et tidspunkt innså hun: "Jeg må gjøre noe, ellers finner de meg aldri."
Scott Freeman var et veldig farlig individ,
og han var en tikkende bombe.
Hotellene trengte ikke legitimasjon, og de tok bare kontanter.
Han ville ikke vise legitimasjon på det tidspunktet.
Flere ganger under denne opplevelsen
sa jeg til Scott: "Bare slipp meg av i veikanten.
Bare la meg gå." Han nektet å gjøre det.
KIDNAPPET I TRE DAGER
KIDNAPPET I FEM DAGER 1. DESEMBER 2006
På fredag forlot vi Pigeon Forge.
Vi dro til Trenton i Georgia, hvor jeg la igjen en lapp på en bensinstasjon.
Samme beskjed som før.
"Jeg heter Karen Kummerer. Jeg er kidnappet. Ring politiet.
Dette er ikke en spøk."
Etter det fortsatte vi 160 km til Snead i Alabama,
hvor jeg la igjen en lapp på en bensinstasjon.
Vi bodde på et hotell rett over gaten fra en Wachovia-bank,
og vi begynte å gå tom for penger.
Jeg foreslo at vi kunne ta ut mer penger, og han ble veldig opprørt.
Han tok kniven og slo den ned.
Han sa: "Ikke glem at jeg alltid har denne."
Lappene var en bekreftelse på at hun var i live,
men det var frustrerende
fordi det virket som vi fremdeles lå et skritt bak dem.
Tiden var ikke på vår side.
Jo mer tid som gikk, desto mer bekymret ble vi
for at vi ikke ville finne Karen i tide.
LEDIGE ROM
På dette tidspunktet visste jeg ikke at de fikk lappene.
På hotellene passet jeg på at TV-en ikke viste nyhetene.
Jeg var redd det skulle være på nyhetene, og for hva han ville gjøre.
KIDNAPPET I FEM DAGER
KIDNAPPET I ÅTTE DAGER 4. DESEMBER 2006
På mandag kjørte vi fra New Albany i Mississippi til Greenville.
Vi hadde lite penger.
Vi stoppet på en bensinstasjon, og da vi gjorde oss klare til å dra, sa han:
"Jeg må ta en telefon."
Han gikk bak bilen, og jeg hørte ham rope.
Forsto ikke hva han sa.
Jeg visste ikke hvem han snakket med.
Han var veldig sint.
HUSET TIL SCOTT FREEMANS MOR
Politiet overvåket telefonen til Scotts foreldre,
og de klarte å avlytte en telefon fra Scott til moren
der han ba om penger.
Kjære, jeg har bare rundt 150. Skal jeg bare overføre dem?
Gå til banken og sett dem inn. Tenk at du ikke har gjort noe.
Og 150 hjelper ikke.
Da blir jeg nødt til å skade noen for å få penger. Tusen takk for det.
Måten Scott snakket til moren sin på, var mer enn bare sint.
Raseriet var til å ta og føle på. Det var grusomt.
Jeg kan ikke tro at det er alt. Skaff mer. Jeg må gjøre noe for å skaffe penger.
-Du bør… -Jeg må faen meg…
-Hvorfor gjøre ting verre, Scott? -Jeg har ikke noe valg. Bare gjør det.
-Du har et valg, kjære. -Ha det.
-Ro deg ned, Scott. -Ha det. Bare gjør det. Ha det.
Glad i deg.
Han ble på telefonen lenge nok til at FBI kunne spore samtalen
for å finne ut hvor han ringte fra.
Han var i Greenville i Mississippi.
Vi måtte få pengene i banken.
Vi dro til en minibank.
Vi tok ut de 150 dollarene.
Han prøvde å ta ut pengene. Politiet overvåket det.
De sendte straks FBI og lokalt politi
til stedet hvor minibanken var.
Vi forlot minibanken.
Han dro for å kjøpe crack.
Så kjørte vi av gårde på motorveien.
Jeg hadde kjørt hjem til lunsj, som jeg gjorde noen ganger,
og satt ved kjøkkenbordet og spiste et smørbrød da telefonen ringte.
Det var sjefen min.
Han ba meg slutte med hva jeg enn gjorde,
og sette meg i bilen
og dra til en liten by ved navn Leland i Mississippi.
Jeg var på telefonen med Mississippi Highway Patrol,
sheriffkontoret i Washington County og politiet i Cleveland.
Etter fem minutter på riksvei 61 hadde jeg beskrivelsen av bilen.
Jeg visste nøyaktig hvordan Karen så ut.
Jeg visste nøyaktig hvordan Scott Freeman så ut.
Og bare to minutter senere
gjenkjente jeg en bil som passet til beskrivelsen,
og jeg tok den sakte igjen.
Jeg så at Karen satt i bilen.
Jeg glemmer aldri ansiktsuttrykket hennes. Jeg så frykt.
Hun så ikke på meg. Hun stirret rett frem.
Ingen snakket.
Freeman stirret også rett frem.
På det tidspunktet hadde sjefen min kontaktet Mississippi Highway Patrol,
og det var flere enheter i området.
Vi var på motorveien, og plutselig sa han:
"De følger etter oss." "Hva snakker du om?"
Jeg tittet opp, og det var masse politibiler med blålys.
Han begynte å rope: "Gi meg et øyeblikk!"
Vi kjørte veldig fort. Jeg skrek.
Han tok avkjøringen mot motorveien.
Så snart Freeman så politiet,
visste han at de visste hvem han var.
Hun visste at han hadde kniven. Han kunne drepe henne når som helst.
Hun var så nær å bli reddet,
men sannsynligvis også i større fare enn noen gang.
Plutselig sperret de oss inne.
Tjuefem politimenn gikk ut av bilene med våpen.
Jeg tenkte: "Herregud, jeg kommer til å dø."
Så rev de ham ut av bilen og kastet ham i bakken.
Så kom en nydelig betjent og tok tak i meg.
Jeg sa til ham:
"Har du en pistol?" "Ja." "Ikke slipp meg."
Han tok meg med til ambulansen.
De målte blodtrykket mitt. Det var 250 over 150.
Jeg ville ikke dra til sykehuset.
Jeg sa: "Jeg drar ikke. Han har pistol. Jeg blir hos ham."
Han klarte å roe meg ned.
Vi gikk til bilen til Anne LaHaye, FBI-agenten.
Han sa: "Du er trygg her." Det var sånn det endte.
Jeg fikk en telefon.
Sjefen ringte og sa: "Vi har Karen. Vi har henne, og Scott er i varetekt."
Jeg tenkte bare: "Takk og lov." Det føltes helt uvirkelig.
Da de tok ham, ble alle henrykt. Det var en lettelse.
Det var veldig emosjonelt.
Tårene rant.
Politiet gjennomsøkte Scotts Jeep etter at han ble anholdt.
De fant en åpen springkniv i dørlommen på førersiden.
De fant tau. De fant tepper.
De fant en boks brukt til å røyke crack-kokain.
Det ga politiet en indikasjon på
at Scott var alene om å ha planlagt dette.
Da han ble arrestert, besluttet avdelingssjefen og overbetjenten
at fordi hun ble så traumatisert,
ville de ikke sette henne på flyet.
Isteden skulle Jakari og jeg hente henne og kjøre tilbake.
Karen virket trøtt og utslitt.
Vi gjorde henne komfortabel og kjørte henne til Daytona.
Så snart jeg så Karen, ga jeg henne en stor klem.
Jeg ville ikke gi slipp på henne.
Det var et følelsesladet øyeblikk.
Scott Freeman ble siktet for grov forfølgelse,
kidnapping, brudd på besøksforbud og brudd på prøveløslatelse.
I 2007 ble Freeman funnet skyldig på alle tiltalepunkter
og dømt til livsvarig fengsel.
Han døde i fengsel i 2025.
Karen ble traumatisert.
Alt skremte henne.
Hun ble skremt av hver minste lyd.
Man kunne ikke snakke høyt rundt henne.
Hun ville ha folk rundt seg hele tiden.
Karen har måttet tåle mye.
Hvorfor kjempet hun ikke imot? Hun kunne ikke. Hun var lammet.
Folk innser ikke det.
Med alt Karen har vært gjennom, beundrer jeg hvor sterk hun er som person.
Da jeg datet Scott og han utviste noen faresignaler,
innså jeg ikke at det var tegn på potensiell partnervold.
Det ble ikke diskutert like åpenlyst som det blir i dag.
I ettertid har jeg jobbet med meg selv.
Det ble veldig tydelig
at dette var en situasjon som var dømt til å ende med vold,
og jeg så ikke engang varselsignalene.
I dag har jeg det bra.
Jeg er veldig velsignet. Jeg har en ny tilnærming til livet.
Jeg føler meg heldig som er i live.
Jeg forteller alle at livet er kort.
Tekst: Aleksander Kerr