‫שמי הוא קארן קאמרר.‬
‫אני נחטפתי.‬
‫חטפו אותי.‬
‫אני נחטפתי.‬
‫תיקי החטיפה שהאף-בי-איי מקבל‬ ‫אינם מסתיימים בטוב, בדרך כלל.‬
‫לפי הסטטיסטיקה,‬
‫רוב הקורבנות לא שורדים,‬ ‫לאחר שפרק זמן מסוים חלף.‬
‫היא פחדה. ההבעה שעל פניה הייתה אימה.‬
‫בבקשה, שמישהו יעזור לי.‬
‫בתיק מהסוג הזה, הזמן אינו פועל לטובתנו.‬
‫אני חששתי לשלומה.‬
‫חששתי לשלומה.‬
‫- האקסים הגרועים בתבל -‬
‫בשנת 2006 הייתי זמן קצר‬ ‫לאחר הפרידה ממי שהיה בעלי במשך 17 שנים‬
‫והתחלתי לצאת שוב.‬
‫עבדתי כמנהלת אגף הכספים‬ ‫במרכז הרפואי "ברט פיש".‬
‫היה לי בית משלי.‬
‫בדיוק קניתי מוסטנג ג'י-טי 2006 חדשה.‬
‫חשתי עצמאית מאוד‬
‫והרגשתי ממש טוב.‬
‫- קארן, דייטונה ביץ', פלורידה -‬
‫קארן היא דודתי מצד אימי.‬
‫אנחנו קרובות מאוד מאז שהייתי קטנה.‬
‫מבחינת אישיותה, קארן עצמאית מאוד…‬
‫- ברנה רנדל, אחייניתה של קארן -‬
‫כיפית, שטותניקית.‬
‫כשיש לה משהו לומר, היא תביע את דעתה.‬
‫בשנת 2006 גרתי איתה.‬
‫הייתי בת 18.‬
‫קארן ואני עשינו חיים משוגעים ביחד.‬
‫אני חושבת שעזר לה‬ ‫שהייתי איתה לאחר שהתגרשה.‬
‫כך הייתה לה תמיכה בתקופה הקשה הזו.‬
‫היא הייתה נשואה במשך‬ ‫המון זמן וכעת הייתה פנויה.‬
‫פנויה ויוצאת לדייטים.‬
‫- ינואר 2006 -‬
‫ערב אחד, אחותי ואני יצאנו ל"אושן דק".‬
‫זה היה מקום טוב להכיר בו אנשים.‬
‫סקוט ניגש אליי והציע לי לרקוד.‬
‫הוא היה שרירי מאוד‬ ‫והיו לו שיער בלונדיני ועיניים כחולות.‬
‫הוא אמר לי שהוא מתחיל לעבוד כמאמן אישי.‬
‫זה עניין אותי מאוד,‬ ‫כי גם אני עסקתי בהתעמלות אז.‬
‫כשהכרתי את סקוט הרגשתי מין ניצוץ.‬
‫- ליסה לאורי, אחותה של קארן -‬
‫התקשרתי אליה למחרת בבוקר‬ ‫כדי לברר: "איך את מרגישה?"‬
‫היא אמרה, "היה נהדר.‬ ‫הוא ממש מוצא חן בעיניי".‬
‫הכרתי אותו בסוף ינואר‬ ‫ובחג האהבה התחלתי להבין את המצב.‬
‫הוא נתן לי פרחים ומשקולות.‬ ‫הוא הוציא עליי הרבה כסף, למעשה.‬
‫נהגנו ללכת לרקוד ביחד‬ ‫בכמה מהמועדונים בדייטונה ביץ'.‬
‫נהגנו לצאת לארוחת ערב ביחד.‬
‫ממש נהניתי עם סקוט.‬
‫קארן הייתה מאוהבת עד מעל לראש.‬
‫היא אמרה, "הכרתי מישהו. הוא חתיך".‬
‫הם נראו טוב ביחד.‬
‫הם נהנו, הם צחקו,‬
‫ואני חושבת שזה‬ ‫חסר לקארן במשך זמן רב בנישואיה.‬
‫לדעתי היא הייתה ממש מאושרת‬
‫כשהחלה להרגיש זאת שוב.‬
‫עבדתי עם אישה שהייתה‬ ‫בקטע של קלפי טארוט וקריסטלים.‬
‫הייתה לה קוראת בקלפים מקונטיקט,‬
‫שביצעה קריאות בקלפים בטלפון.‬
‫היא נתנה לי את המספר.‬ ‫"קארן, את רוצה לנסות?"‬
‫זה סקרן אותי מאוד.‬
‫אז זה מה שעשיתי.‬
‫היא קראה לי בקלפים.‬
‫לפתע פתאום היא אמרה, "הכרת מישהו".‬
‫- השטן -‬
‫"הוא משוגע ואת חייבת‬ ‫להסתלק משם בהקדם האפשרי."‬
‫אז חשבתי, "היא לא יודעת.‬
‫"מניין לה לדעת?"‬
‫לא ידעתי שדבריה היו אמת לאמיתה.‬
‫שמתי לב שסקוט התחיל‬ ‫להיות בסביבה כל הזמן כזה.‬
‫הוא התחיל להשאיר שם דברים‬
‫ולפני שהרגשתי הוא כבר היה שם כל הזמן.‬
‫הוא גר אז עם אימו ואביו.‬
‫ביתם היה קרוב, במורד הרחוב.‬
‫לא ממש חיפשתי מערכת יחסים מחייבת.‬
‫אולי מערכת יחסים‬ ‫של דייטים, אבל לא יותר מכך.‬
‫ואז, יום אחד, חזרתי הביתה,‬
‫ופתאום ראיתי שסקוט עבר לגור בבית שלי.‬
‫והוא אמר, "כן, עברתי לגור כאן".‬
‫וכשאמרתי, "אולי כדאי שתעזוב",‬
‫הוא אמר, "תראי, הדואר שלי‬ ‫מגיע לכאן כבר כמעט חודש מבלי שהרגשת בזה".‬
‫הסיבה הייתה שהוא לקח את הדואר שלו‬ ‫מהתיבה שלי בזמן שהייתי בעבודה.‬
‫לא הייתי מרוצה מזה,‬
‫אבל לא הבנתי את החשיבות שהייתה לכך‬ ‫שהדואר שלו הגיע לשם באותה תקופה.‬
‫סקוט התחיל להיות רכושני יותר.‬
‫אם רציתי ללכת לחנות‬ ‫עם קארן, או לעשות קניות ביחד,‬
‫הוא אמר, "לא, אתן לא חייבות לעשות את זה".‬
‫הוא בחן כל דבר שהיא עשתה.‬
‫כשקארן רצתה לצאת‬ ‫בבגדים שלא מצאו חן בעיניו,‬
‫הוא היה אומר, "את צריכה להחליף בגדים.‬
‫"אנשים יחשבו שאת זבל."‬
‫קארן בהחלט השתנתה לאחר שסקוט עבר לגור שם.‬
‫ערב אחד, החבר שלי ואני‬ ‫באנו לאכול שם ארוחת ערב.‬
‫הכנסתי משהו למקרר ואז ראיתי את המזרקים.‬
‫ואז האקס שלי הסתכל עליי ואמר,‬ ‫"למה יש פה סטרואידים?‬
‫"את יודעת שזה לא חוקי?"‬
‫הם לא היו במרשם.‬
‫אז לקחתי את קארן הצידה‬
‫ואמרתי לה, "מה זה?‬ ‫למה הם נמצאים במקרר שלך?"‬
‫היא אמרה לי שסקוט השתמש בהם לצורך אימוניו.‬
‫אמרתי לה, "קארן, זה לא טוב.‬
‫"אימונים עם סטרואידים‬ ‫עלולים לגרום להתקפי זעם קשים."‬
‫זה היה מעין סימן אזהרה.‬
‫במרץ 2006 סקוט ואני‬ ‫היינו זוג כבר מספר חודשים.‬
‫סקוט אמר כל הזמן, "למה שברנה‬ ‫לא תמצא לה מקום מגורים משלה?‬
‫"היא כבר מספיק מבוגרת‬ ‫בשביל לגור עם חברים."‬
‫בהחלט הרגשתי שסקוט לא מחבב אותי.‬
‫אני חושבת שהייתי מכשול לשליטה שלו בקארן.‬
‫קארן ואני היינו במצב טוב מאוד‬ ‫לפני שהכירה את סקוט, ואז, לפתע פתאום,‬
‫הוא עבר לגור שם וביקש שאני אעזוב.‬
‫זה לא היה ביוזמתה.‬
‫לאחר שסקוט הציע שברנה תעזוב,‬
‫החלה האלימות באמת ובתמים.‬
‫הוא נהג לרתק אותי למקומי‬ ‫ולצרוח עליי במשך כל הלילה.‬
‫הוא היה איש גדול מאוד.‬ ‫הוא שקל כ-100 קילוגרמים.‬
‫אם הטלפון שלי היה בידי,‬ ‫הוא היה חוטף אותו ושובר אותו,‬
‫כדי שלא אוכל להתקשר למשטרה.‬
‫לא יכולתי להימלט ממנו.‬
‫לאחר שעזבתי דיברתי עם קארן‬ ‫רק כשהייתה בעבודה, בדרך כלל,‬
‫כי רק אז יכולתי לדבר איתה באמת.‬
‫שאלתי אותה, "מה קורה?"‬ ‫כזה, "תגידי לי מה קורה".‬
‫"לא, אני לא יכולה לדבר על זה."‬
‫אם הייתי יודעת עד כמה‬ ‫המצב יחריף, לא הייתי עוזבת.‬
‫קארן הפכה לסגורה מאוד‬ ‫וכבר לא נפגשתי איתה הרבה.‬
‫היא כבר לא רצתה לצאת.‬ ‫היא תמיד עשתה משהו עם סקוט.‬
‫סקוט הצליח לשלוט בקארן‬ ‫כי באותה תקופה חסר לה ביטחון עצמי.‬
‫הגירושים גרמו לה דכדוך.‬
‫אני עצמי הייתי קורבן לאלימות במשפחה בעבר,‬
‫אז הכרתי את הסימנים.‬
‫כל אחת מתמודדת עם המצבים האלה‬ ‫באופן שונה, אבל הפחד שיתק אותה.‬
‫סקוט אמר לי שמאחר שהוא‬ ‫עבר לגור בביתי, אני יכולה לפנות אותו משם,‬
‫אבל רק אם אפנה לבית המשפט.‬
‫אז חשבתי, "איך ייתכן שזה קורה לי?"‬
‫הייתי נבוכה מכך שנקלעתי למערכת יחסים כזאת,‬
‫כי הייתי אישה עצמאית עם פרנסה טובה.‬
‫באותו שלב הבנתי שהסתבכתי במשהו שגדול עליי.‬
‫התחלתי לחשוש לביטחוני, אבל גם נמאס לי מזה.‬
‫החלטתי לנסות כל דבר בשביל לסלק אותו משם,‬
‫גם אם אצטרך להוציא צו פינוי.‬
‫- יולי 2006 -‬
‫- זוג מזה שבעה חודשים -‬
‫מבחינתי, נקודת המשבר הייתה‬ ‫כשריתק אותי למקום במשך כל הלילה וצרח עליי.‬
‫הוא פשוט לא הפסיק לצרוח.‬
‫באותו בוקר, לאחר שנתן לי לקום,‬
‫התלבשתי והלכתי לעבודה.‬
‫בינתיים הוא התחיל להתקשר לסלולרי שלי.‬
‫באותו יום, כשנכנסתי למשרד,‬ ‫דיברתי איתו ברמקול.‬
‫אמרתי לאחת הקולגות שלי,‬ ‫"את חייבת לשמוע את זה".‬
‫הוא צעק, "אם לא תחזרי, אני אהרוג אותך".‬
‫אז כבר היו לי עדים.‬ ‫אמרתי לו, "אתה חייב לעזוב".‬
‫חברה שלי מהעבודה החזירה אותי הביתה.‬
‫לקחתי את הכלב שלי וכמה חפצים.‬
‫הוא עצר מאחורי המכונית.‬
‫חברתי הייתה אישה גדולה.‬ ‫היא יצאה מהמכונית ואמרה לו,‬
‫"אתה חייב ללכת מפה".‬
‫נכנסתי למכונית עם רוקי ועם כמה בגדים.‬
‫נשארתי בדירתה במשך‬ ‫סוף השבוע, עד שהוא עזב את הבית.‬
‫לאחר שסקוט עזב,‬ ‫הוא עדיין חשב שאני שייכת לו.‬
‫הוא נהג לאיים שיהרוג‬ ‫את הכלב שלי אם לא איפגש איתו.‬
‫הוא גם החנה את המכונית שלו‬ ‫מאחורי שלי, כך שלא אוכל לצאת.‬
‫המצב הלך והחמיר בהדרגה.‬
‫הוא התחיל לעקוב אחריי.‬
‫כבר לא הרגשתי בטוחה כשהייתי לבדי.‬
‫לכן, בתחילת אוקטובר,‬
‫ביקשתי מברנה לחזור‬ ‫לגור איתי, למען ביטחוני.‬
‫באוקטובר 2006 מלאו לי 19 שנים‬ ‫ואז חזרתי לגור עם קארן.‬
‫לא מצא חן בעיניי שברנה חזרה לגור עם קארן.‬
‫ברנה הייתה ילדה‬ ‫ולכן חשבה שתוכל להגן על קארן,‬
‫אבל זה לא היה נכון.‬
‫את ילדה.‬
‫- 11 בנובמבר, 2006 -‬
‫יום אחד, ברנה הייתה בבית‬ ‫והאחייניות שלי באו לבקר.‬
‫הן ישבו בסלון.‬
‫סקוט נכנס, פתח את הדלת כאילו שזה הבית שלו…‬
‫ואמר לאחייניות "שקט".‬
‫הוא עבר לידן.‬
‫הוא נכנס לחדר השינה שלי.‬
‫אני צרחתי, "ברנה, הוא כאן!"‬
‫שמעתי את קארן אומרת, "אתה צריך ללכת.‬
‫"צא מהבית שלי. אני לא רוצה אותך פה.‬
‫"אמרתי לך שמבחינתי זה נגמר."‬
‫הוא לא שמע בקולה.‬
‫ברנה נכנסה בריצה.‬ ‫אמרתי לה, "תתקשרי למשטרה".‬
‫היא חייגה בטלפון שלה.‬
‫הוא יצא בריצה, נכנס למכונית שלו ונסע משם.‬
‫רציתי שקארן תתקשר למשטרה,‬
‫אבל גם הבנתי שהיא פוחדת מאוד.‬
‫אני זוכרת שהיא אמרה לי,‬ ‫"את לא מבינה. הוא משוגע".‬
‫כזה, "אם אעשה‬ ‫את הדבר הלא נכון, הוא יהרוג אותי".‬
‫הוא השאיר לי 27 הודעות קוליות באותו יום.‬
‫"איפה את? למה את לא עונה לטלפון שלך?"‬
‫זה היה ככה כל הזמן.‬
‫ביום שני, ה-13 בנובמבר, נכנסתי למכונית שלי‬
‫ועמדתי לנסוע לעבודה.‬
‫כשהגעתי לשלט ה"עצור" הבטתי הצידה.‬
‫לפתע פתאום, מישהו פתח‬ ‫את דלת הנוסע הקדמית במכונית שלי.‬
‫הוא הסתתר בתוך שיח וחיכה לה,‬
‫כי היא נסעה בדרך הזו לעבודה מדי יום.‬
‫סקוט זינק מהשיחים,‬ ‫פתח את המכונית באמצעות השלט,‬
‫זינק לתוך המכונית עם סכין ואמר לה, "סעי".‬
‫הוא צרח כמו משוגע.‬
‫הוא אמר, "אני אחתוך אותך.‬ ‫את לא יכולה להסתתר.‬
‫"יש לי את מספר הביטוח הלאומי שלך‬ ‫ואני חייב להיפגש איתך."‬
‫זו הייתה הפעם הראשונה‬ ‫שבה סקוט איים עליי בסכין או בנשק כלשהו.‬
‫ולפי ניסיון העבר,‬
‫כשסקוט התחיל להתרתח או להתנהג באלימות,‬
‫המצב השתפר אם הייתי נשארת שקטה וכנועה.‬
‫לבסוף הצלחתי להרגיע אותו בכך שאמרתי,‬
‫"בסדר, אני אמשיך להיפגש איתך.‬
‫"אני מבטיחה שניפגש הערב."‬
‫הוא הרשה לי להוריד אותו‬ ‫במורד הרחוב שלי, שם חנה הג'יפ שלו.‬
‫סיפרתי על כך לחברה שלי. היא אמרה,‬ ‫"תיפגשי איתי במשטרת דייטונה ביץ'".‬
‫הגשנו בקשה לצו הרחקה דחוף.‬
‫- בגלל אלימות במשפחה -‬
‫אמרו לי שם,‬ ‫"הצו יעבור דיון ונגיש אותו הערב".‬
‫בינתיים, ליסה לקחה אותי הביתה.‬
‫השארתי את המכונית שלי בעבודה.‬
‫לא רציתי שסקוט ידע שאני בבית,‬
‫למקרה שיגישו לו‬ ‫את צו ההרחקה הזמני באותו ערב.‬
‫ברנה ואני בילינו את הלילה בחושך.‬
‫לא רצינו שאיש ידע שאנחנו שם.‬
‫פחדנו שהוא יבוא ויהרוג את שתינו.‬
‫אני זוכרת שהיא הייתה אחוזת אימה.‬
‫כזה, "איך הוא השיג את השלט של הרכב שלי?"‬
‫כי רק כך היה יכול להיכנס למכונית.‬
‫היא אמרה, "האיש הזה‬ ‫מסוגל לעשות הרבה יותר ממה שחשבנו".‬
‫מייד החלפתי את מספר הטלפון שלי.‬
‫למחרת היום גם החלפתי‬ ‫את המפתחות של מכוניתי.‬
‫אבל לא את המפתח של תא המטען.‬
‫האנשים בסוכנות הרכב‬ ‫ואני לא חשבנו שזה הכרחי.‬
‫- 27 בנובמבר, 2006 -‬
‫- שבועיים לאחר הבקשה להוצאת הצו -‬
‫ביום שני בבוקר נסעתי לעבודה.‬
‫עברתי כ-45 מטרים ואז נדלקה‬ ‫הנורה שמזהירה שתא המטען פתוח.‬
‫חשבתי שהשארתי אותו פתוח אחרי הקניות.‬
‫שלא סגרתי אותו טוב.‬
‫יצאתי מהמכונית.‬
‫הלכתי לסגור אותו.‬
‫ו…‬
‫סקוט זינק מתוך תא המטען, לבוש בשחור.‬
‫הוא תפס אותי והצמיד לי‬ ‫את הסכין לצוואר. התחלתי לצרוח.‬
‫הוא אמר, "אם תצרחי שוב, אני אחתוך אותך".‬
‫הוא השליך אותי למושב הנוסע.‬
‫הוא נסע משם.‬
‫הוא לקח אותי למקום שהג'יפ שלו חנה בו.‬
‫הוא אמר, "אם תתנהגי יפה,‬ ‫תוכלי לשבת מלפנים".‬
‫נכנסנו לתוך הג'יפ והוא התחיל לנסוע.‬
‫אז הוא אמר,‬
‫"אני עושה את זה‬ ‫כי הוצאת צו הרחקה. זה באשמתך".‬
‫היו לו כפפות בקונסולה המרכזית‬ ‫ושאלתי אותו, "למה הן כאן?"‬
‫הוא אמר, "כדי שלא יהיה לי דם על הידיים".‬
‫אז אמרתי לו, "מה אתה מתכוון לעשות לי?"‬
‫הוא אמר, "אני רק נוהג".‬
‫אז הוא אמר,‬ ‫"כדאי שתודיעי בעבודה שאת חולה".‬
‫אז התקשרתי לעבודה ואמרתי שאני חולה.‬
‫אני חושבת שהייתי בהלם.‬
‫אני זוכרת שהייתי צריכה‬ ‫להתקשר אליה בשביל משהו,‬
‫והיא לא ענתה.‬
‫אז התקשרתי שוב.‬
‫אין תשובה. אז חשבתי, "בסדר".‬
‫התחלתי לדאוג קצת.‬
‫כי באותו שלב קארן ואני הסכמנו‬
‫שאם אחת מאיתנו תתקשר לשנייה,‬
‫ננסה לחזור זו אל זו בהקדם האפשרי.‬
‫כשברנה ניסתה להתקשר אליי,‬
‫אמרתי לו, "אני חייבת לענות".‬
‫הוא אמר, "תגידי לה שאני‬ ‫הולך להתאבד ושאת מנסה לעצור בעדי".‬
‫אז כשהתקשרתי אל ברנה אמרתי, "אני עם סקוט‬
‫"והוא מאיים להתאבד."‬
‫היא אמרה לי בטלפון, "אל תתקשרי למשטרה".‬
‫בינתיים חשבתי, "הוא יושב לידה.‬
‫"אני שומעת את זה בקול שלה."‬
‫אז אמרתי לה,‬
‫"אם את רוצה שאתקשר למשטרה,‬
‫"תגידי 'אל תתקשרי למשטרה' שוב."‬
‫אז היא אמרה, "ברנה, אל תתקשרי למשטרה".‬
‫אז התקשרתי למשטרה.‬
‫אמרתי להם, "נראה לי שדודתי קארן נחטפה".‬
‫- משטרת דייטונה ביץ' -‬
‫אין מקרה דחוף יותר מחטיפה,‬
‫אז היה ברור שכולם יתגייסו למשימה‬
‫ונעשה הכול בשביל לאתר‬ ‫את הקורבן לפני שזה יהפוך לרצח.‬
‫- ג'קארי יאנג, מפקד משטרת דייטונה ביץ' -‬
‫הייתי אז בלשית במפלג‬ ‫לחקירות פליליות במשטרת דייטונה ביץ'.‬
‫- ג'נט הוקינס -‬
‫הוצאנו התראה, אתם יודעים,‬ ‫כדי שכולם יעזרו בחיפוש.‬
‫הפצנו את תיאורם של סקוט,‬ ‫של קארן ושל הרכב שלו.‬
‫הודענו שיש צו למעצרו,‬
‫שמי שימצא אותו צריך להחזיק בו,‬
‫ושקארן קאמרר היא הקורבן.‬
‫- נעדרת: קארן קאמרר -‬
‫כעת ניסינו להתחקות אחר עקבותיהם.‬
‫- נראתה ב-27 בנובמבר 2006‬ ‫בדייטונה ביץ', פלורידה -‬
‫מהו הכיוון? לאן הם נסעו?‬
‫עקבנו אחר כרטיסי האשראי של קארן וסקוט,‬
‫כך שייוודע לנו אם תתבצע‬ ‫פעילות באחד מהכרטיסים האלה,‬
‫ואז נדע היכן זה קרה.‬
‫כעת חיכינו והמתנו לפעילות.‬
‫בשעה שאנחנו יושבים כאן היום עלינו לזכור…‬
‫- ג'קי קליפטון,‬ ‫לשעבר עוזרת לפרקליט המדינה -‬
‫שבשנת 2006 לא הייתה לנו‬ ‫הטכנולוגיה שיש לנו כיום.‬
‫בעולם של ימינו אפשר לעקוב אחר כל צעד ושעל.‬
‫יש סרטוני וידאו.‬ ‫מצלמות אבטחה. מצלמות רמזור.‬
‫יש מצלמות בכל מעבר חצייה.‬
‫זה לא היה כך ב-2006.‬
‫חששתי, ללא ספק.‬
‫באותו שלב לא ידעתי‬ ‫היכן קארן נמצאת ותהיתי אם היא בחיים בכלל.‬
‫נראה לי שכאשר סקוט‬ ‫חטף אותי, לא הייתה לו תוכנית.‬
‫לדעתי הוא חשב שהוא יכול לקחת אותי‬ ‫לאן שירצה ושאיש לא יעשה דבר בעניין.‬
‫- פלורידה, דייטונה ביץ' -‬
‫בלילה הראשון שהינו‬ ‫ב"סנרייז אין", בסנט אוגוסטין.‬
‫- סנט אוגוסטין -‬
‫אני חיכיתי בחוץ, במכונית.‬
‫הסלולרי שלי כבר לא היה אצלי.‬ ‫הוא לקח את המפתחות איתו.‬
‫הוא שם עין על המכונית בזמן הרישום בקבלה.‬
‫הוא התקשר לאימא שלו‬ ‫ואמר לה שיצאנו לחופשה ביחד.‬
‫כשנכנסנו לחדר…‬
‫הוא נתן לי כדורי שינה.‬
‫הוא הכריח אותי לקיים יחסי מין.‬
‫ידעתי שציות ושיתוף פעולה‬ ‫הם הדרך שבה אנסה לשרוד.‬
‫והייתה לו סכין, למקרה שאצעק או אצרח.‬ ‫ידעתי שאם לא יפעלו מספיק מהר, זה הסוף שלי.‬
‫ניסיתי לשרוד בדרך שנראתה לי כמתאימה.‬
‫- יום אחד לאחר החטיפה -‬
‫- יומיים לאחר החטיפה: 28 בנובמבר, 2006 -‬
‫למחרת היום לא היה לסקוט כסף,‬ ‫אז הוא רצה לעבור בבנק,‬
‫כדי שאמשוך כסף מחשבון העו"ש שלי.‬
‫עצרנו ב"בנק ווקוביה".‬ ‫הוא הכריח אותי למשוך 500 דולרים בצ'ק.‬
‫הוא עמד ממש לצידי, עם סכין בכיסו.‬
‫לא חשבתי שיש לי ברירה.‬
‫גם אם הייתי אומרת,‬ ‫"הוא חטף אותי", מה היה קורה?‬
‫הוא היה שוחט אותי מייד.‬
‫נכון, בבנקים יש מאבטחים,‬ ‫אבל עד שמישהו היה מגיב, כבר הייתי מתה.‬
‫קיבלנו הודעה שקארן משכה 500 דולרים‬
‫מבנק בסנט אוגוסטין.‬
‫לאחר שנודע לנו נעשה שימוש‬ ‫בחשבון הבנק, ידענו שהם נוסעים צפונה.‬
‫כוחות החוק הגיעו אל הבנק,‬
‫שם נודע להם שסקוט וקארן היו שם ביחד.‬
‫היא נראתה מפוחדת מאוד בסרטון האבטחה.‬
‫לסקוט היה עבר של אלימות,‬
‫ונודע לנו גם שהוא השתמש בסמים,‬
‫וכעת היה לו כסף בכיסו.‬
‫כעת חששנו באמת. בסדר, לאן הוא הלך?‬
‫סקרנו את העבר שלו, הבטנו במסמכים,‬
‫בדקנו את המכרים שלו,‬ ‫למי יפנה ומי יכול לספר לנו עליו משהו.‬
‫אחי היה שוטר במשטרת דייטונה.‬
‫יום אחד הוא התקשר אליי,‬ ‫מבלי שציפיתי לכך, ואמר,‬
‫"את לא תאמיני.‬
‫"סקוט פרימן חטף אישה."‬
‫- נובמבר 2006 -‬
‫- יוני 1991 -‬
‫בתחילת שנות ה-90‬
‫הייתה לי חברה שעבדה‬ ‫באולם באולינג שהיה בו בר,‬
‫מקום שכולם הלכו אליו,‬ ‫ושם הכרתי את סקוט פרימן.‬
‫- קים, דייטונה ביץ', פלורידה -‬
‫הראשון הראשוני שלי היה שהוא נאה.‬
‫הוא אמר שהוא כבאי.‬
‫חשבתי שיש לו פוטנציאל.‬
‫סקוט ממש הציף אותי באהבה.‬
‫תזכרו שהייתה צעירה בת 22.‬
‫הוא היה מבוגר ממני בשש שנים.‬
‫סקוט היה ישיר מאוד. הוא היה משוגע עליי.‬
‫סקוט היה ממש מקסים, והפכנו לזוג.‬
‫כשהכרתי את סקוט, הוא עבד ככבאי באוקלה.‬
‫אבל זה לא נמשך זמן רב.‬
‫זמן קצר לאחר שהפכנו לזוג,‬
‫סקוט אמר לי שהוא פוטר מעבודתו ככבאי.‬
‫סקוט עדיין גר בבית, עם אביו ואימו.‬
‫עד מהרה הבנתי‬
‫שאימו של סקוט משלמת על כל דבר,‬
‫כי סקוט לא עבד כבר זמן רב.‬
‫סקוט בהחלט שלט בי מבחינה רגשית.‬
‫היו בגדים שרצה שאלבש ובגדים שלא רצה שאלבש.‬
‫הוא היה שתלטן ומניפולטיבי מאוד.‬
‫אבא שלי הלך לעולמו, אז פניתי למתקשרת‬
‫בתקווה שאשמע ממנו משהו.‬
‫לאישה היו קלפי טארוט‬
‫והקלף הראשון שהיא הפכה היה קלף השטן.‬
‫והיא אמרה לי,‬
‫"אני רואה סביבך אדם מוטרד מאוד".‬
‫היא אמרה שהאדם הזה‬ ‫משתמש בסמים ושהיא רואה כלא.‬
‫לסקוט היו תקופות‬
‫שבהן היה נעלם למספר ימים, ללא שום הסבר.‬
‫אני בהחלט יודעת שסקוט היה מכור לקראק‬
‫ושזה תרם לחוסר המעצורים ולהיעלמויות שלו.‬
‫שנתיים לאחר תחילתה של מערכת היחסים,‬
‫חבר שלו ושל החברה שלו‬ ‫בא לביקור מצפון קרוליינה.‬
‫ארבעתנו יצאנו למועדון, למשך הערב,‬
‫בשביל לשתות ולעשות חיים.‬
‫אז, כשחזרנו אל הבית באותו ערב,‬
‫אמרנו שנזמין פיצה,‬
‫וסקוט פשוט התחרפן‬
‫וריתק אותי אל הקיר‬ ‫כשידיו כרוכות סביב צווארי.‬
‫פחדתי מאוד. חשבתי, "מה לעזאזל נכנס בו?"‬
‫המשטרה הגיעה, ובאותו שלב‬
‫אמרתי שאני לא רוצה להגיש תלונה.‬
‫מאחר שהייתי בחורה צעירה,‬
‫אמרתי, "הוא לא התכוון לזה.‬ ‫הוא שתה יותר מדי". המצאתי בשבילו תירוצים.‬
‫הראש שלי אמר, "לא, צאי מזה. זה לא טוב".‬
‫אבל ליבי בן ה-20 ומשהו אמר,‬
‫"אבל אני אוהבת אותו".‬
‫- 19 בינואר, 2000 -‬
‫- זוג מזה תשע שנים -‬
‫חזרתי הביתה מהעבודה וסקוט היה שם, שיכור,‬
‫ורצה שאצא איתו לבר.‬
‫אז אמרתי, "לא, אתה שיכור".‬
‫ההתנהגות שלו הייתה תזזיתית. הוא רתח מזעם.‬
‫התחלתי לחשוד במעשיו, במה שקורה.‬
‫אז פתחתי את הארון‬ ‫והתחלתי לחפש בתיקים ובכל מיני דברים,‬
‫ומצאתי קופסה, כזו שמחזיקים בה צ'קים,‬
‫הרמתי אותה ושמעתי קול טלטול.‬
‫פתחתי אותה וראיתי מזרקים.‬
‫אז חשבתי, "אוי ואבוי".‬
‫הוא הזריק סטרואידים,‬
‫וזה מה שגרם‬ ‫להתנהגות המטורפת והתזזיתית שלו.‬
‫פניתי אליו בקשר למה שמצאתי בארון,‬
‫ואז הוא התעצבן באמת.‬
‫סקוט נתן לי מכה בפרצוף‬ ‫וניסה לקחת את כל החפצים שלי,‬
‫וכרך את ידיו‬ ‫על הצוואר שלי והצמיד אותי לקיר‬
‫וניסה לחנוק אותי.‬
‫פחדתי כל כך.‬
‫שוטרים הגיעו למקום‬ ‫ושאלו אותי אם הכול בסדר,‬
‫ואז סקוט נכנס לשם ואמר…‬
‫- דוח אירוע -‬
‫"למה אתם כאן בכלל? עופו מפה. הכול בסדר".‬
‫- הוא ענה: "אז אני אהרוג אותך". -‬
‫הוא התנהג בתוקפנות רבה.‬
‫הוא התנגד למעצר‬
‫ובסוף היה צורך בגז פלפל‬ ‫כדי שיוכלו לאזוק אותו.‬
‫זו הייתה נקודת השבר שלי‬
‫וידעתי שאני לא יכולה‬ ‫להמשיך להישאר במצב כזה.‬
‫- 19 בינואר, 2000 -‬
‫- 28 בנובמבר, 2006 -‬
‫מייד כשאחי שמע שסקוט מעורב בעניין,‬
‫הוא התקשר אליי,‬ ‫כולו נסער, ואמר, "את לא תאמיני".‬
‫- קים קופסידס-מרטין, לשעבר חברתו של סקוט -‬
‫"סקוט חטף אישה."‬
‫אז חשבתי, "אלוהים, זה היה עלול לקרות לי".‬
‫הוא אמר, "הוא נמלט מהחוק. הם נוסעים צפונה.‬
‫"יש לך מושג לאן ייתכן שהוא נוסע?"‬
‫אז אמרתי, "כן".‬
‫אחי שאל אם אני מוכנה‬ ‫להיפגש עם הבלשית הוקינס,‬
‫והסכמתי לכך.‬
‫סיפרתי לג'נט הוקינס‬ ‫על מקומות שהייתי בהם ביחד עם סקוט‬
‫ושחשבתי שייתכן שיביא אליהם את קארן.‬
‫ידעתי שלסקוט יש חבר טוב מאוד‬ ‫שגר בקרוליינה הצפונית,‬
‫וחשבתי, "אין ספק שהוא בטח ילך לשם".‬
‫אז זה הופיע בטלוויזיה ובעיתון.‬
‫- המשטרה מחפשת אחר נעדרת -‬
‫אני חששתי לשלומה.‬
‫באמת, חששתי לשלומה.‬
‫מסנט אוגוסטין נסענו צפונה‬
‫ושהינו ב"דייז אין" בקרוליינה הצפונית.‬
‫- שרלוט -‬
‫- דייז אין -‬
‫מה שקרה בסנט אוגוסטין חזר על עצמו.‬
‫הוא נתן לי כדורים.‬
‫- השטן -‬
‫הוא החזיק את הסכין עליו.‬
‫- יומיים לאחר החטיפה -‬
‫- שלושה ימים לאחר החטיפה:‬ ‫29 בנובמבר, 2006 -‬
‫כשקמתי למחרת בבוקר ועמדנו לצאת משם,‬
‫הבטתי סביבי וראיתי את בלוק הכתיבה.‬
‫לקחתי אותו ושמתי בכיסי.‬
‫אני לא יודעת למה.‬
‫אני לא יודעת. אין לי מושג.‬ ‫אני לא יודעת עד עצם היום הזה.‬
‫משרלוט נסענו לברייסון סיטי. עצרנו לאכול.‬
‫- ברייסון סיטי -‬
‫עבדתי כשפית הראשית של "ברביקיו ווגון"‬ ‫בברייסון סיטי במשך 11 שנים.‬
‫זה היה יום רגיל ב"ברביקיו ווגון".‬
‫מאחר שהייתי הטבחית הראשית,‬ ‫הייתה לי הפסקה קצרה לאחר העומס בצהריים.‬
‫- דיינה פרסטון, שפית ברביקיו לשעבר -‬
‫אז יצאתי מבעד לדלת האחורית,‬ ‫שפונה למגרש החנייה, להפסקת עישון קצרה.‬
‫בזמן שעמדתי שם ראיתי רכב נכנס למגרש.‬
‫זה היה ג'יפ שחור.‬
‫מצד הנוסע יצאה אישה‬
‫שפשוט עמדה שם.‬
‫חייכתי אליה בידידות,‬
‫אבל היא לא חייכה בחזרה.‬
‫האמת היא שחשבתי, "מה יש לה?"‬
‫היה לה מין מבט חלול, אני לא יודעת.‬
‫הגבר יצא ואחז בזרועה.‬
‫הם נכנסו מבעד לדלת הקדמית‬ ‫ואני פשוט חזרתי לעבודה כרגיל.‬
‫- נשים -‬
‫הלכתי לחדר השירותים.‬
‫חיפשתי בארנק שלי ולקחתי את העט.‬
‫הנה מה שכתבתי על הפתק:‬
‫"קוראים לי קארן קאמרר. אני נחטפתי.‬
‫"בבקשה, תתקשרו למשטרת דייטונה ביץ'.‬
‫"זאת לא בדיחה, ובבקשה, אל תדברו על זה."‬
‫קיוויתי שאיש לא יגיד‬ ‫שום דבר בזמן שנאכל שם.‬
‫חששתי שאם הוא יגלה זאת, אני אמות.‬
‫יצאנו ממסעדת הברביקיו ועצרנו בתחנת דלק,‬
‫ונכנסתי לחדר השירותים.‬
‫באותו שלב פחדתי מאוד,‬
‫כי הוא עמד מחוץ לדלת‬ ‫של חדר השירותים כשהייתי שם‬
‫ווידא שאף אחד אחר לא נכנס או יוצא.‬
‫אבל גם שם השארתי פתק.‬
‫אני לא יודעת, לאחר 20 דקות בערך‬
‫הייתי צריכה ללכת לשירותים.‬
‫כשהסתובבתי כדי להוריד‬ ‫את המים, ראיתי משהו בולט.‬
‫הוא לא היה אמור להיות שם,‬ ‫אז החלטתי לסלק אותו.‬
‫מייד כשנגעתי בפיסת הנייר הזו‬
‫הרגשתי צמרמורת…‬
‫שהתפשטה בכל גופי.‬
‫התחלתי לקרוא אותו‬
‫ובאותו רגע ידעתי בדיוק מי כתבה את הפתק.‬
‫כשיצאתי מחדר השירותים ההוא‬
‫ניגשתי לטלפון מהר ככל שיכולתי.‬
‫וחייגתי למוקד החירום.‬
‫נשאלתי אם הם עדיין שם,‬
‫אבל אמרתי לשוטרים שהם הלכו כבר.‬
‫כשחשבתי שוב על הרגע‬ ‫שבו הם נכנסו למגרש החנייה,‬
‫הבנתי שהיא לא התנהגה כמו כלבה.‬
‫היא פחדה.‬
‫פחד מוות. ההבעה שעל פניה הייתה אימה.‬
‫כזה, "בבקשה, שמישהו יעזור לי".‬
‫- משטרת דייטונה ביץ' -‬
‫קיבלנו הודעה שנמצא פתק‬
‫שקארן השאירה במסעדה בקרוליינה הצפונית.‬
‫באותו שלב שמחנו מאוד,‬ ‫כי נודע לנו שקארן עדיין בחיים‬
‫ושיש לה את התבונה להשאיר לנו פתק.‬
‫"אני כאן. הנה פירור לחם."‬
‫- נחטפתי -‬
‫כשמצאנו את הפתק הראשון, הוקל לי.‬
‫היא בחיים עדיין, כך שיש תקווה.‬
‫לאחר שהפתק נמצא בקרוליינה הצפונית,‬
‫הבנו שהוא עבר ממדינה למדינה מספר פעמים‬
‫ויצא משטח השיפוט שלנו,‬ ‫כך שהיה עלינו לערב את האף-בי-איי.‬
‫תיקי החטיפה שהאף-בי-איי מקבל‬ ‫אינם מסתיימים בטוב, בדרך כלל.‬
‫לפי הסטטיסטיקה, רוב הקורבנות לא שורדים…‬
‫- אן להיי, לשעבר סוכנת מיוחדת -‬
‫לאחר שפרק זמן מסוים חלף.‬
‫לדעתי, החלטתה של קארן להשאיר פתקים‬
‫הייתה פיקחית ביותר.‬
‫אני לא מכירה הרבה אנשים‬ ‫שהיו חושבים לעשות זאת,‬
‫כי הפחד מפגיעה מציף אותך כל כך‬
‫עד שלא תעשי שום דבר‬ ‫שעלול לסכן את המשך חייך.‬
‫בשלב מסוים היא הבינה, "אני חייבת‬ ‫לעשות משהו, או שלא ימצאו אותי לעולם".‬
‫לדעתי, סקוט פרימן היה אדם מסוכן מאוד,‬
‫פשוט פצצה מתקתקת.‬
‫במלונות שבהם שהו‬ ‫לא היה צורך להציג תעודה מזהה‬
‫ושילמו בהם רק במזומן,‬
‫כי ברור שבאותו שלב‬ ‫הוא לא רצה להציג תעודה מזהה.‬
‫הרבה פעמים במהלך כל מה שקרה‬
‫אמרתי לסקוט, "פשוט תשאיר‬ ‫אותי כאן. פשוט תשאיר אותי לצד הדרך.‬
‫"פשוט שחרר אותי." והוא סירב.‬
‫- שלושה ימים לאחר החטיפה -‬
‫- חמישה ימים לאחר החטיפה: 1 בדצמבר, 2006 -‬
‫ביום שישי יצאנו מפיג'ן פורג'.‬
‫נסענו לטרנטון שבג'ורג'יה,‬ ‫שם השארתי פתק נוסף בתחנת דלק,‬
‫עם אותו כיתוב.‬
‫"שמי הוא קארן קאמרר. אני נחטפתי.‬
‫"בבקשה, תתקשרו למשטרת דייטונה ביץ'.‬ ‫זאת לא בדיחה."‬
‫לאחר מכן נסענו‬ ‫עוד 160 קילומטרים, לסניד שבאלבמה,‬
‫שם השארתי פתק נוסף בתחנת דלק.‬
‫שהינו במלון שנמצא‬ ‫ממש ממול לסניף של "בנק ווקוביה".‬
‫באותו שלב החל להיגמר לנו הכסף המזומן,‬
‫אז אמרתי, "אולי נלך למשוך כסף מהבנק?"‬
‫הוא התרגז מאוד.‬
‫הוא לקח את הסכין והטיח אותה בשולחן.‬
‫הוא אמר, "אל תשכחי שהיא עליי תמיד".‬
‫- משטרת דייטונה ביץ' -‬
‫הפתקים היו הוכחה לכך שהיא בחיים עדיין,‬
‫אבל זה היה מתסכל קצת,‬
‫כי נראה שאנחנו נמצאים‬ ‫צעד אחד מאחוריהם כל הזמן.‬
‫בתיק מהסוג הזה, הזמן אינו פועל לטובתנו.‬ ‫ככל שחולף זמן רב יותר הולך וגובר החשש‬
‫שלא נספיק להציל את חייה של קארן.‬
‫- חדרים פנויים -‬
‫באותו שלב לא ידעתי שהם מצאו את הפתקים.‬
‫כשהיינו בחדר במלון ניסיתי לוודא‬
‫שהטלוויזיה לא תציג את החדשות,‬
‫כי חששתי שיציינו את זה בחדשות‬
‫ופחדתי ממה שהוא יעשה אז.‬
‫- חמישה ימים לאחר החטיפה -‬
‫- שמונה ימים לאחר החטיפה: 4 בדצמבר, 2006 -‬
‫ביום שני נסענו מניו אולבני שבמיסיסיפי‬
‫לגרינוויל שבמיסיסיפי.‬
‫הכסף המזומן כמעט אזל.‬
‫עצרנו בתחנת דלק‬ ‫וכשעמדנו לצאת ממנה הוא אמר,‬
‫"אני צריך לעשות שיחת טלפון".‬
‫הוא הלך לצידה האחורי‬ ‫של המכונית ושמעתי אותו צועק.‬
‫לא הבנתי מה הוא אומר.‬
‫לא הייתי בטוחה עם מי הוא מדבר.‬
‫הוא ממש כעס.‬
‫- בית אימו של סקוט פרימן -‬
‫כוחות החוק צותתו לטלפון של הוריו של סקוט,‬
‫והצליחו ליירט שיחת טלפון מסקוט לאימו,‬
‫בה דרש כסף.‬
‫מותק, יש לי רק 150 בערך.‬ ‫שאמלא טופס הפקדה ולהפקיד את זה?‬
‫לכי לבנק ותפקידי את זה, לעזאזל.‬ ‫אני לא מאמין שלא עשית שום דבר.‬
‫תראה…‬ ‫-ו-150 לא יעזרו בכלל.‬
‫זה רק יגרום לי‬ ‫לפגוע במישהו בשביל להשיג כסף.‬
‫אני ממש מעריך את זה.‬
‫לפי האופן שבו סקוט דיבר‬ ‫אל אימו, ראיתי שהוא כועס ויותר מכך.‬
‫אפשר היה להרגיש את הזעם. זה היה נורא.‬
‫אני לא מאמין שזה כל מה‬ ‫שיש לך. כדאי שתשיגי עוד.‬
‫אני אצטרך לעשות משהו בשביל להשיג כסף.‬
‫כדאי מאוד.‬ ‫-לעזאזל, אני אהיה חייב…‬
‫למה להחמיר את המצב, סקוט? אתה לא יודע ש…‬ ‫-אין לי ברירה. תסתמי. פשוט עשי את זה.‬
‫יש לך ברירה, מותק.‬ ‫-להתראות.‬
‫תירגע, סקוט. אתה חייב להירגע.‬
‫להתראות. תעשי את זה. להתראות.‬ ‫-אוהבת אותך.‬
‫כשהוא התקשר, השיחה נמשכה מספיק זמן‬ ‫בשביל שהאף-בי-איי יוכל לאתר אותה‬
‫ולקבוע בדיוק מאיפה התקשר.‬
‫הוא היה בגרינוול שבמיסיסיפי.‬
‫- גרינוויל -‬
‫ידענו שהכסף חייב להגיע לבנק.‬
‫הלכנו לכספומט.‬
‫משכנו את 150 הדולרים.‬
‫הוא ניסה למשוך את הכסף.‬ ‫כוחות החוק עלו על זה.‬
‫האף-בי-איי והמשטרה המקומית נשלחו מייד‬
‫למיקומו של הכספומט.‬
‫נסענו מהכספומט.‬
‫הוא נכנס לשכונה אחת וקנה קראק.‬
‫אז המשכנו לנסוע בכביש הראשי.‬
‫נסעתי הביתה בשביל לאכול‬ ‫ארוחת צהריים, כפי שעשיתי לפעמים,‬
‫ובזמן שישבתי ליד‬ ‫השולחן במטבח ואכלתי כריך, הטלפון צלצל.‬
‫זה היה האחראי עליי.‬ ‫הוא ביקש שאפסיק כל מה שאני עושה‬
‫ושאצא מייד לדרך,‬ ‫אל עיירה קטנה במיסיסיפי בשם לילנד.‬
‫הייתי על הקו עם משטרת התנועה של מיסיסיפי,‬
‫עם משרד השריף של מחוז וושינגטון‬
‫וגם עם משטרת קליבלנד.‬
‫חמש דקות לאחר שעליתי על כביש 61‬
‫כבר ידעתי את תיאורו של הרכב.‬
‫ידעתי בדיוק איך קארן נראית.‬
‫ידעתי בדיוק איך סקוט פרימן נראה.‬
‫וממש שתי דקות לאחר מכן,‬
‫זיהיתי רכב שתאם לתיאור הזה,‬
‫והלכתי והתקרבתי אליו.‬
‫היה ברור לי שהאישה שברכב היא קארן.‬
‫לעולם לא אשכח את ההבעה שלה.‬
‫ראיתי את הפחד.‬
‫היא לא הביטה לעברי. היא בהתה ישר קדימה.‬
‫הם לא דיברו ביניהם.‬
‫גם מר פרימן הביט ישר קדימה.‬
‫באותו שלב, האחראי עליי‬ ‫פנה למשטרת התנועה של מיסיסיפי,‬
‫שמספר ניידות שלה היו באזור.‬
‫נסענו בכביש המהיר ופתאום הוא אמר,‬
‫"עוקבים אחרינו",‬ ‫אז אמרתי, "על מה אתה מדבר?"‬
‫אז הסתכלתי וראיתי‬ ‫שמיליון ניידות עוקבות אחרינו.‬
‫האורות שלהן הבהבו והוא התחיל לצעוק.‬
‫הוא אמר, "תני לי רגע".‬
‫נסענו ממש מהר. אני צרחתי.‬
‫אז הוא יצא מהכביש הראשי.‬
‫מייד כשמר פרימן ראה את הניידת בכביש המהיר,‬
‫הוא ידע שהם יודעים מיהו.‬
‫היא ידעה שהסכין נמצאת אצלו והאמינה‬ ‫שבכל רגע הוא עלול להושיט יד ולחסל אותה.‬
‫כעת, כשכבר כמעט ניצלה,‬
‫היא נמצאה בסכנה הרבה ביותר‬ ‫שנחשפה לה במשך כל הדרך.‬
‫ואז, לפתע פתאום, הם הקיפו אותנו.‬
‫כ-25 שוטרים יצאו מהניידות שלהם עם אקדחים.‬
‫אז חשבתי, "אלוהים, אני הולכת למות".‬
‫ואז הם פשוט גררו אותו‬ ‫מהטנדר והשליכו אותו לקרקע.‬
‫סגן שריף יפה בא אליי ותפס אותי.‬
‫אמרתי לו,‬
‫"יש לך אקדח?"‬ ‫הוא אמר, "כן". אז אמרתי, "אל תעזוב אותי".‬
‫הוא לקח אותי אל האמבולנס.‬
‫מדדו לי שם את לחץ הדם. הוא היה 250/150.‬
‫לא הסכמתי ללכת לבית החולים.‬
‫אמרתי, "אני לא הולכת מפה.‬ ‫יש לו אקדח. אני נשארת איתו".‬
‫אז הוא הרגיע אותי.‬
‫הוא לקח אותי אל הטנדר‬ ‫של אן להיי, סוכנת האף-בי-איי,‬
‫הכניס אותי לתוכו ואמר,‬ ‫"כאן תהיי בטוחה". וכך זה הסתיים.‬
‫אני זוכרת שקיבלתי שיחת טלפון.‬
‫האף-בי-איי התקשרו ואמרו, "מצאנו את קארן.‬
‫"היא בידינו, וסקוט נמצא במעצר."‬
‫ופשוט חשבתי, "תודה לאל".‬ ‫הרגשתי שזה לא אמיתי.‬
‫כשתפסו אותו, כולם התרגשו מאוד.‬
‫זו הייתה הקלה.‬
‫זה היה פרץ של רגשות.‬
‫אנשים הזילו דמעות.‬
‫לאחר שסקוט נעצר,‬ ‫כוחות החוק ערכו חיפוש בג'יפ שלו.‬
‫הם מצאו בו סכין מתקפלת במצב פתוח,‬
‫בתא שבדלת שבצד הנהג.‬
‫הם מצאו חבל. הם מצאו שמיכות.‬
‫הם מצאו פחית ששימשה לעישון קראק.‬
‫זה בהחלט גרם לכוחות החוק להבין‬
‫שסקוט תכנן את הכול לבדו.‬
‫לאחר שהוא נעצר, הפקד והמפקח שלי החליטו‬
‫שמאחר שקארן עברה טראומה קשה,‬
‫הם לא יעלו אותה למטוס,‬
‫אלא שאני וג'קארי ניסע לשם,‬ ‫נאסוף אותה וניקח אותה בחזרה.‬
‫קארן נראתה סחוטה ועייפה.‬
‫עזרנו לה להרגיש בנוח‬ ‫והסענו אותה בחזרה לדייטונה.‬
‫מייד כשראיתי את קארן נתתי לה חיבוק ענק.‬
‫לא רציתי להרפות ממנה.‬
‫זה בהחלט היה…‬
‫רגע מרגש.‬
‫- סקוט פרימן הואשם בהתחקות‬ ‫בנסיבות מחמירות, בחטיפה עם נשק, -‬
‫- בהפרת צו הרחקה‬ ‫ובהפרת תנאי שחרור בערבות. -‬
‫- בשנת 2007 נקבע שפרימן אשם בכל הסעיפים -‬
‫- והוא נידון למאסר עולם. -‬
‫- הוא מת בכלא בשנת 2025. -‬
‫קארן הייתה בטראומה.‬
‫כל דבר הפחיד אותה.‬
‫כששמעה קול, זה הפחיד אותה.‬
‫אי אפשר היה לדבר בקול רם לידה.‬
‫היא רצתה אנשים סביבה כל הזמן.‬
‫קארן עברה חוויה קשה. למה היא לא נאבקה בו?‬
‫היא לא הייתה מסוגלת.‬ ‫היא הייתה משותקת מרוב פחד.‬
‫ואנשים לא מבינים את זה.‬
‫בהתחשב במה שעבר על קארן,‬ ‫אני מעריכה אותה כאדם חזק.‬
‫כשהייתי עם סקוט וראיתי כמה מהסימנים‬
‫שהוא הפגין באותה תקופה,‬
‫לא הייתי מודעת לכך‬ ‫שהם סימנים אפשריים לאלימות במשפחה.‬
‫זה לא היה נפוץ כל כך אז‬ ‫וגם לא דנו בכך בפתיחות, כפי שעושים כיום.‬
‫מאז הצלחתי להתפתח.‬
‫כך הצלחתי להבין‬
‫שזה היה מצב שהיה ברור,‬ ‫כבר מן ההתחלה, שיסתיים באלימות,‬
‫ושפשוט לא ראיתי את סימני האזהרה.‬
‫כיום מצבי נהדר.‬
‫בורכתי מאוד. הגישה שלי לחיים שונה מאוד.‬
‫אני מרגישה שמזלי שאני בחיים. אין לכם מושג.‬
‫אני אומרת לכולם, "החיים קצרים מדי".‬
‫תרגום כתוביות: עמוס דיאמנט‬