Nimeni on Karen Kummerer…
Minut on siepattu. -Minut on kaapattu.
Minut on siepattu.
Sieppaustapaukset FBI:ssä eivät yleensä pääty hyvin.
Tilastot osoittavat, että useimmat uhrit eivät selviydy tietyn ajan kuluttua.
Hän oli peloissaan. Kasvoilta paistoi kauhu.
Auttakaa, joku.
Tällaisissa tapauksissa aika ei ole ystävämme.
Pelkäsin hänen puolestaan.
Pelkäsin kovasti.
KAUHUJEN EKSÄ
Vuonna 2006 olin juuri eronnut. Olin ollut 17 vuotta naimisissa.
Aloin taas käydä treffeillä.
Olin Bert Fishin terveyskeskuksen talousjohtaja.
Omistin talon.
Olin juuri ostanut upouuden vuoden 2006 GT Mustangin.
Koin olevani hyvin itsenäinen. Minulla oli hyvä olo.
KAREN DAYTONA BEACH, FLORIDA
Karen on tätini äitini puolelta.
Olemme olleet läheisiä siitä asti, kun olin pieni.
Karen on hyvin itsenäinen luonne.
KARENIN SISKONTYTTÖ
Hän on hauska ja hupsutteleva.
Hän kertoo mielipiteensä suoraan, kun hänellä on sanottavaa.
Asuin hänen luonaan vuonna 2006. Olin 18-vuotias.
Meillä oli hauskaa yhdessä.
Uskon, että läsnäoloni auttoi avioeron jälkeen.
Oli joku, johon tukeutua vaikeina päivinä.
Hän oli ollut aviossa kauan ja oli nyt sinkku.
Oli sinkku ja kävi treffeillä.
TAMMIKUU 2006
Eräänä iltana menin siskoni kanssa Ocean Deck -ravintolaan.
Siellä oli hyvä tavata ihmisiä.
Scott pyysi minua tanssimaan.
Hän oli lihaksikas, sinisilmäinen blondi.
Hän kertoi ryhtyneensä vastikään PT:ksi.
Se oli kiinnostavaa, koska minäkin treenasin silloin.
Kun tapasin Scottin, tunsin kipinän.
Kysyin seuraavana aamuna kuulumisia.
KARENIN SISKO
Ilta sujui kuulemma hyvin, ja hän piti miehestä.
Tapasin Scottin tammikuun lopussa, ja ystävänpäivä oli silmät avaava kokemus.
Hän antoi kukkia ja käsipainot. Hän käytti minuun paljon rahaa.
Kävimme tanssimassa Daytona Beachin yökerhoissa.
Kävimme illallisilla.
Pidin Scottista.
Karen oli korviaan myöten rakastunut.
Hän kertoi, että tyyppi on komea. He näyttivät hyvältä yhdessä.
He pitivät hauskaa ja nauroivat.
Karen oli kaivannut sitä pitkään edellisen avioliittonsa jäljiltä,
ja uskon hänen olleen tosi onnellinen, kun sai sen tunteen takaisin.
Työkaverini oli kiinnostunut tarotkorteista ja kristalleista.
Hän tiesi Connecticutista tarotkorttien lukijan,
joka luki tarotkortteja puhelimitse.
Hän antoi numeron ja kysyi, kokeilisinko.
Olin tosi utelias.
Tein niin.
Nainen luki korttejani.
Yhtäkkiä hän sanoi: "Olet tavannut henkilön."
PAHOLAINEN
"Hän on hullu, ja sinun pitää paeta pikimmiten."
Mietin, ettei hän tiedä.
"Mistä hän tietäisi?"
Enpä tiennyt, että hän puhui täyttä totta.
Scott alkoi olla aina meillä. Siis koko ajan.
Hän alkoi jättää tavaroitaan, ja pian hän oli meillä koko ajan.
Hän asui äitinsä ja isänsä luona saman kadun varrella.
En hakenut sitoutunutta suhdetta. Tapailua kyllä, mutta en sen enempää.
Kerran kun tulin kotiin, Scott olikin muuttanut luokseni.
Hän tokaisi: "Muutin tänne." Sanoin: "Ehkä sinun pitäisi lähteä."
Hän vastasi: "Postini on tuotu tänne jo melkein kuukauden, etkä tajunnut."
Hän haki postit aina ennen kuin palasin töistä.
En ollut tyytyväinen, mutta en miettinyt, miten merkittävä juttu se oli,
että hän oli saanut postinsa sinne.
Scottista tuli omistushaluinen.
Jos halusin lähteä kauppaan tai ostarille Karenin kanssa,
hän sanoi: "Ei teidän tarvitse."
Hän arvosteli kaikkea, mitä Karen teki.
Jos Karen pukeutui asuun, josta Scott ei pitänyt,
Scott käski Karenin vaihtaa vaatteita. "Sinua pidettäisiin halpana."
Karen muuttui, kun Scott muutti meille.
Kävin kerran poikaystäväni kanssa heillä illallisella.
Kun laitoin jotain jääkaappiin, näin ruiskut.
Silloin eksäni sanoi minulle:
"Miksi täällä on steroideja? Nehän ovat laittomia."
Niissä ei ollut reseptiä.
Vedin Karenin sivummalle ja kysyin: "Miksi teillä on noita jääkaapissa?"
Karen sanoi, että Scott käyttää niitä treenaamiseen.
Sanoin: "Karen, se ei ole hyvä.
Treenaaminen ja steroidit… Steroidiraivo on tosi paha juttu."
Se oli selvä varoitusmerkki.
Maaliskuussa 2006 olimme seurustelleet pari kuukautta.
Scott kysyi, miksei Brenna etsi omaa asuntoa.
"Hän on tarpeeksi vanha asumaan ystäviensä kanssa."
Minusta todellakin tuntui, ettei Scott pitänyt minusta.
Hän taisi nähdä minut esteenä Karenin kontrolloimiselle.
Minun ja Karenin välit olivat hyvät ennen Scottia,
mutta yhtäkkiä Scott asuikin siellä ja Karen pyysi minua muuttamaan pois.
Se ei ollut Karenin omaa puhetta.
Kun Scott ehdotti, että Brenna muuttaa, lähisuhdeväkivalta alkoi.
Hän piteli minua aloillaan ja huusi minulle koko yön.
Hän oli iso ihminen ja painoi sata kiloa.
Hän riisti puhelimen kädestäni ja hajotti sen.
En voinut soittaa poliisille.
En päässyt pois hänen luotaan.
Poismuuttoni jälkeen puhuin Karenin kanssa oikeastaan vain, kun hän oli töissä,
koska muulloin ei voinut puhua kunnolla.
Kysyin, mitä on tekeillä. "Kerro minulle."
"En voi puhua siitä."
Jos olisin tiennyt, miten pahasti käy, en olisi muuttanut pois.
Karen vetäytyi kuoreensa, ja näin häntä vain harvoin.
Hän ei halunnut enää ulos. Hän teki aina jotain Scottin kanssa.
Scott pystyi hallitsemaan Karenia tämän itseluottamuksen puutteen takia.
Avioero oli lannistava kokemus.
Olin itse ollut aiemmin lähisuhdeväkivallan uhri,
joten tunnistin merkit.
Jokainen käsittelee tilanteet eri lailla, mutta hänet pelko lamaannutti.
Scott sanoi, että voisin häätää hänet, mutta vain oikeuden päätöksellä.
Mietin, miten näin oli voinut käydä minulle.
Minua hävetti, että olin hankkiutunut sellaiseen suhteeseen.
Olin ollut itsenäinen ja taloudellisesti menestyvä.
Sitten tajusin, etten selviydy tilanteesta yksin.
Aloin pelätä turvallisuuteni puolesta mutta olin myös saanut tarpeekseni.
Aioin tehdä kaikkeni, jotta hän häipyisi, vaikka joutuisin hankkimaan häädön.
HEINÄKUU 2006
SEURUSTELU KESTÄNYT 7 KUUKAUTTA
Viimeinen pisara oli se, kun hän piti minua paikallaan koko yön ja huusi.
Hän vain huusi ja huusi.
Kun hän aamulla päästi minut ylös, pukeuduin ja lähdin töihin.
Matkalla hän alkoi soitella kännykkääni.
Kun astuin toimistoon, laitoin hänet kaiuttimelle.
Sanoin työkaverille: "Sinun pitää kuulla tämä."
Scott huusi: "Tapan sinut, jos et palaa."
Minulla oli silloin todistajia. Käskin Scottin lähteä talosta.
Ystäväni töistä vei minut kotiin.
Hain koirani ja tavaroita.
Scott ajoi autoni taakse.
Ystäväni oli iso nainen. Hän meni ulos ja käski Scottin häipyä.
Menin autoon Rockyn ja vaatteideni kanssa.
Jäin ystäväni luokse viikonlopuksi, kunnes Scott muutti pois.
Lähtönsä jälkeen Scott uskoi yhä omistavansa minut.
Hän uhkasi tappaa koirani, ellen vietä aikaa hänen kanssaan.
Hän pysäköi autonsa autoni taakse, jotta en pääse pois.
Se kävi aina vain pahemmaksi.
Hän alkoi vainota minua. En enää kokenut olevani turvassa yksin.
Lokakuun alussa pyysin Brennaa muuttamaan luokseni turvallisuuteni takia.
Lokakuussa 2006 täytin 19 ja muutin takaisin Karenin luo.
En tykännyt siitä, että Brenna muutti takaisin Karenin luo.
Hän oli teini ja kuvitteli voivansa suojella Karenia.
Ei. Olet teini.
11. MARRASKUUTA 2006
Eräänä päivänä Brenna oli kotona, ja siskontyttöni olivat käymässä.
He istuivat olohuoneessa. Scott astui sisään omistajan elkein.
Hän hyssytti siskontytöilleni ja käveli heidän ohitseen.
Hän tuli makuuhuoneeseeni. Huusin: "Brenna, hän on täällä."
Kuulin Karenin sanovan: "Lähde talostani.
En halua sinua tänne. Sanoin, että minulle riitti."
Scott ei kuunnellut Karenia.
Brenna tuli huoneestaan. Käskin soittaa poliisit.
Kun Brenna näppäili numeroa, Scott meni autoonsa ja ajoi pois.
Halusin Karenin soittavan poliisille,
mutta ymmärsin myös, että hän oli peloissaan.
Muistan hänen sanoneen: "Et ymmärrä. Hän on hullu.
Hän tappaa minut, jos toimin väärin."
Sinä päivänä hän jätti vastaajaani 27 viestiä.
"Missä olet? Mikset vastaa puhelimeen?" Se oli sellaista koko ajan.
Maanantaina 13. marraskuuta nousin autooni ja olin matkalla töihin.
Pääsin stop-merkille ja katsoin sivulle.
Yhtäkkiä repsikan puoleinen ovi kiskottiin auki.
Scott odotti Karenia pensaassa, sillä hän kulki samaa reittiä töihin joka päivä.
Scott säntäsi pensaasta, avasi auton lukituksen avaimenperällä,
hyppäsi kyytiin, uhkasi veitsellä ja käski Karenin ajaa.
Hän huusi kuin hullu.
"Viillän kurkkusi tässä ja nyt. Et voi piiloutua.
Tiedän sosiaaliturvatunnuksesi. Minun pitää tavata sinua."
Scott uhkasi minua ensi kertaa veitsellä tai minkäänlaisella aseella.
Aiemmin kun Scott oli käynyt räjähdysherkäksi tai väkivaltaiseksi,
tilannetta auttoi, jos pysyin itse rauhallisena ja alistuvana.
Lopulta sain rauhoiteltua häntä sanomalla:
"Hyvä on, tapailen sinua yhä. Lupaan tavata tänä iltana."
Hän salli minun viedä hänet Jeepilleen, joka oli pysäköity kadulleni.
Kerroin ystävälleni. Hän sanoi: "Tavataan Daytona Beachin poliisiasemalla."
Haimme kiireellistä lähestymiskieltoa.
Hakemus tarkistettaisiin ja päätös toimitettaisiin samana iltana.
Sillä välin siskoni Lisa toi minut kotiin.
Jätin auton töihin. En halunnut Scottin tietävän, että olen kotona,
jos hän saakin lähestymiskiellon illalla.
Brenna ja minä vietimme yön pimeässä.
Emme halunneet paljastaa, että olimme kotona.
Pelkäsimme, että Scott tappaa meidät molemmat.
Muistan Karenin olleen kauhuissaan.
"Miten Scott sai auton avaimen?"
Ei hän muuten olisi päässyt autoon.
"Mies pystyy paljon muuhunkin kuin kuvittelimme."
Vaihdoin puhelinnumeroni heti.
Seuraavana päivänä teetin autoon uudet lukot.
Emme vaihtaneet tavaratilan lukkoa.
Minun ja myyjän mielestä se ei ollut tarpeen.
27. MARRASKUUTA 2006
2 VIIKKOA LÄHESTYMISKIELTOHAKEMUKSEN JÄLKEEN
Maanantaiaamuna lähdin töihin.
Ehdin vain vähän matkaa eteenpäin, kun takaluukun valo syttyi.
Olin kai jättänyt sen auki ostosreissulla enkä sulkenut kunnolla.
Nousin autosta.
Menin sulkemaan luukun.
Ja…
Scott hyppäsi takakontista mustiin pukeutuneena.
Hän asetti veitsen kurkulleni. Aloin kirkua.
"Huuda vielä, niin viillän."
Hän työnsi minut repsikan paikalle.
Hän lähti ajamaan.
Hän vei minut Jeepilleen.
"Jos käyttäydyt kunnolla, saat istua edessä."
Nousimme Jeepiin, ja hän ajoi pois.
Hän kommentoi: "Pakotit minut tähän lähestymiskiellolla. Oma vikasi."
Hänellä oli hanskat keskikonsolissa. Kysyin, mitä varten ne ovat.
Hän sanoi: "Jotta en saa verta käsiini."
Kysyin, mitä hän tekee minulle.
Hän vastasi: "Minä vain ajan."
Hän käski soittaa töihin, että olen sairaana.
Niin minä sitten tein.
Taisin olla sokissa.
Minun piti soittaa Karenille jostain syystä, eikä hän vastannut.
Soitin taas.
Ei vastausta. Aloin hiljalleen huolestua.
Karenilla ja minulla oli siinä vaiheessa yhteisymmärrys,
että jos toinen soittaa, soitetaan takaisin mahdollisimman pian.
Kun Brenna soitti, sanoin Scottille, että on pakko vastata.
Scott käski sanoa aikovansa tappaa itsensä ja minun yrittävän estää häntä.
Sanoin Brennalle: "Olen Scottin kanssa, ja hän uhkaa tehdä itsemurhan."
Karen sanoi puhelimessa: "Älä soita poliisille."
Tiesin, että Scott istui hänen vieressään. Kuulin sen Karenin äänestä.
Sanoin hänelle:
"Jos haluat, että soitan poliisille, sano uudestaan: 'Älä soita poliisille.'"
Hän sanoi: "Brenna, älä soita poliisille."
Silloin soitin poliisille.
Kerroin heille uskovani, että Karen-tätini on siepattu.
Sieppaustapaukset menevät suoraan prioriteettilistan kärkeen.
Kaikki ryhtyvät tutkimaan sitä.
Yritetään löytää uhri, ennen kuin juttu muuttuu murhaksi.
POLIISIPÄÄLLIKKÖ
Olin Daytona Beachin poliisiaseman rikostutkintayksikön tutkija.
Annoimme etsintäkuulutuksen.
Annoimme kuvauksen Scottista, Karenista ja Scottin autosta.
Scottista oli annettu pidätysmääräys, että hänet pitää ottaa kiinni tavattaessa.
Karen Kummerer on uhri.
KADONNUT
Yritimme päästä jäljille.
NÄHTY VIIMEKSI 27.11.2006
Mihin suuntaan he menivät?
Otimme Karenin ja Scottin luotto- ja pankkikortit seurantaan,
eli saisimme tiedon, jos niitä käytetään ja missä niitä on käytetty.
Odotimme, että jotain tapahtuu.
Yksi juttu pitää muistaa.
ENTINEN APULAISSYYTTÄJÄ
Vuonna 2006 teknologia ei ollut sellaista kuin nykypäivänä.
Nykymaailmassa tiedetään jokainen liike.
On videot, kameravalvonta, liikennevalokamerat.
Kameroita jokaisen suojatien luona.
Niin ei ollut vuonna 2006.
Minua pelotti.
En tiennyt, missä Karen oli. Mietin, onko hän elossa.
Scottilla ei tainnut olla suunnitelmaa.
Hän taisi uskoa voivansa viedä minut minne vain seurauksitta.
Ensimmäisen yön vietimme Sunrise Innissä St. Augustinessa.
Minun piti odottaa autossa.
Minulla ei ollut enää kännykkää. Scott otti avaimet mukaansa.
Hän piti autoa silmällä kirjautuessaan majapaikkaan.
Hän soitti äidilleen ja sanoi, että olemme yhdessä lomalla.
Kun pääsimme huoneeseen, hän antoi minulle unilääkettä.
Hän pakotti minut seksiin.
Tiesin, että minun pitää yrittää selviytyä esittämällä alistuvaa.
Jos meinasin huutaa tai kiljua, hän otti veitsen esiin.
Ellei joku toimisi ripeästi, minä kuolisin.
Yritin selviytyä, miten vain voin.
1 PÄIVÄ SIEPATTUNA
2 PÄIVÄÄ SIEPATTUNA 28. MARRASKUUTA 2006
Seuraavana päivänä rahat loppuivat, ja Scott tahtoi poiketa pankissa,
jotta nostaisin rahaa tililtäni.
Poikkesimme Wachovia-pankkiin. Hän käski nostaa 500 dollaria sekillä.
Hän oli vierelläni veitsi taskussaan. Minulla ei ollut vaihtoehtoja.
Jos olisin avannut suuni tilanteesta, hän olisi viiltänyt kurkkuni heti.
Pankeissa on vartijoita, mutta olisin kuollut ennen kuin kukaan ehtisi reagoida.
Saimme ilmoituksen, että Karen oli nostanut 500 dollaria -
pankista St. Augustinessa.
Kun tieto tilin käytöstä tuli, tiesimme heidän suuntaavan pohjoiseen.
Viranomaiset ottivat yhteyttä pankkiin ja kuulivat,
että Scott ja Karen olivat käyneet siellä yhdessä.
Valvontanauhalla Karen näytti olevan kauhuissaan.
Scott oli ollut ennenkin väkivaltainen, ja tiesimme hänen käyttäneen huumeita.
Nyt hänellä oli rahaa.
Olimme tosi huolissamme. Mihin suuntaan hän meni?
Kävimme läpi hänen historiansa ja paperinsa.
Keitä hän tuntee? Kenelle voimme soittaa? Kuka voi kertoa hänestä jotain?
Veljeni oli Daytona Beachin poliisi.
Eräänä päivänä hän yllättäen soitti ja sanoi: "Et ikinä usko tätä.
Scott Freeman sieppasi naisen."
MARRASKUU 2006
KESÄKUU 1991
1990-luvun alussa tyttökaverini oli töissä keilahallissa.
Siellä oli baari, jossa kaikki kävivät.
Siellä tapasin Scott Freemanin.
KIM DAYTONA BEACH, FLORIDA
Ensi näkemältä hän oli minusta komea. Hän kertoi olevansa palomies.
Hän vaikutti potentiaaliselta.
Scott suorastaan hukutti minut rakkauteen.
Muistakaa, että olin 22-vuotias nuori tyttö.
Hän oli kuusi vuotta vanhempi.
Scott oli tosi innokas ja hulluna minuun.
Scott oli hyvin hurmaava, ja aloimme tapailla.
Tapasin Scottin, kun hän oli palomiehenä Ocalassa.
Se ei kestänyt kauaa.
Pian sen jälkeen, kun aloimme seurustella,
hän kertoi saaneensa potkut paloasemalta.
Scott asui yhä kotona äitinsä ja isänsä kanssa.
Minulle kävi selväksi,
että Scottin äiti maksoi kaiken,
koska Scott oli työtön kauan aikaa.
Scott hallitsi minua emotionaalisesti.
Hän halusi, että käytän tiettyjä asuja, eikä pitänyt, jos pukeuduin toisiin.
Hän oli hyvin kontrolloiva ja manipuloiva.
Isäni oli kuollut, ja kävin meedion luona -
toivoen kuulevani jotain isästäni.
Naisella oli tarotkortit,
ja ensimmäisenä hän käänsi esiin paholaiskortin.
Hän sanoi: "Näen lähelläsi hyvin häiriintyneen henkilön."
Henkilö käyttää huumeita. Meedio näki vankilan.
Scott sai puuskia,
joiden aikana hän katosi moneksi päiväksi selityksittä.
Tiesin, että Scott oli koukussa crackiin,
ja se vaikutti niin käyttöputkiin kuin katoamisiin.
Kun suhde oli kestänyt kaksi vuotta,
hänen ystävänsä ja tämän tyttöystävä tulivat käymään Pohjois-Carolinasta.
Kävimme nelistään ulkona yökerhoissa.
Joimme ja pidimme hauskaa.
Paluumatkalla kotiin sinä iltana puhuimme, että tilaisimme pitsaa.
Scott sai raivokohtauksen.
Hän painoi minut seinää vasten kädet kaulani ympärillä.
Olin peloissani. Mietin, mikä pahus häneen oli mennyt.
Poliisi tuli, ja siinä vaiheessa sanoin,
etten halua nostaa syytettä.
Olin vielä nuori ja sanoin:
"Ei hän tarkoittanut. Hän joi liikaa." Keksin tekosyitä.
Järkeni sanoi: "Ei, lähde pois. Tämä ei ole hyvä."
Mutta parikymppinen sydämeni sanoi: "Mutta minä rakastan häntä."
19. TAMMIKUUTA 2000
SEURUSTELU KESTÄNYT 9 VUOTTA
Olin palannut kotiin töistä, ja Scott oli siellä päihtyneenä.
Hän halusi, että menen hänen kanssaan baariin.
Sanoin: "Ei, olet kännissä."
Hänen käytöksensä oli arvaamatonta. Hän oli täynnä raivoa.
Heräsi epäilys, mitä oli tekeillä ja mitä hän teki.
Kävin komerosta läpi kasseja ja muuta,
ja poimin rasian, jossa säilytetään sekkejä.
Se kolisi.
Avasin sen ja näin ruiskuja.
Mietin: "Voi veljet."
Hän käytti steroideja, mikä aiheutti hullun, ailahtelevan käytöksen.
Otin hänen kanssaan puheeksi, mitä olin löytänyt komerosta,
ja silloin hän suuttui pahasti.
Scott löi minua naamaan ja yritti viedä tavarani.
Hän pani kätensä kaulani ympärille ja painoi minut seinää vasten.
Hän yritti kuristaa minut.
Olin kamalan peloissani.
Poliisit tulivat ja kysyivät, oliko kaikki hyvin,
ja silloin Scott tuli käytävää pitkin.
TAPAUSKERTOMUS
"Mitä h*** teette täällä? Häipykää. Kaikki on hyvin."
HÄN SANOI: "JOS TEET SEN, TAPAN SINUT."
Hän oli hyvin riidanhaluinen.
Hän vastusti pidätystä,
ja vaadittiin pippurisumutetta, jotta hänet saatiin käsirautoihin.
Se oli minulle viimeinen pisara, ja tiesin, etten voi jäädä.
19. TAMMIKUUTA 2000
28. MARRASKUUTA 2006
Heti kun veljeni sai vihiä Scottista,
hän soitti minulle tohkeissaan: "Et ikinä usko tätä.
Scott sieppasi naisen."
Mietin: "Helkkari, se olisin voinut olla minä."
Veljeni sanoi: "Hän pakenee pohjoiseen. Keksitkö, minne hän voisi olla menossa?"
Sanoin: "Joo."
Veljeni kysyi, tapaisinko rikostutkija Hawkinsin,
ja minä suostuin.
Kerroin Janet Hawkinsille paikkoja, joissa olin käynyt Scottin kanssa -
ja joihin hän saattaisi viedä Karenin.
Scottilla oli hyvä ystävä Pohjois-Carolinassa,
ja ajattelin, että hän varmaan menee sinne.
Sitten juttu tuli televisioon ja sanomalehtiin.
POLIISI ETSII KADONNUTTA NAISTA
Pelkäsin hänen puolestaan.
Pelkäsin kovasti.
Lähdimme St. Augustinesta ja ajoimme pohjoiseen.
Yövyimme Days Innissä Pohjois-Carolinassa.
Kävi samalla lailla kuin St. Augustinessa. Scott antoi minulle pillereitä.
Hän piti veistä mukanaan.
2 PÄIVÄÄ SIEPATTUNA
3 PÄIVÄÄ SIEPATTUNA 29. MARRASKUUTA 2006
Kun seuraavana aamuna heräsin ja olimme lähdössä,
katseeni osui muistilehtiöön.
Otin sen ja työnsin taskuun.
En tiedä, miksi.
Ei aavistustakaan, miksi tein sen. En vieläkään tiedä.
Charlottesta menimme Bryson Cityyn. Pysähdyimme syömään.
Työskentelin Bar-B-Que Wagonissa Bryson Cityssä 11 vuotta keittiömestarina.
Oli tavallinen päivä ravintolassa.
Koska olin keittiömestari, pidin pienen tauon lounasruuhkan jälkeen.
Menin ulos takaovesta, joka avautuu parkkipaikalle,
käydäkseni tupakalla.
Siellä minä olin, kun näin auton ajavan parkkipaikalle.
Se oli tumma Jeep.
Repsikan puolelta tuli ulos nainen. Hän vain jäi seisomaan.
Hymyilin hänelle ystävällisesti.
Hän ei hymyillyt ystävällisesti takaisin.
Mietin, mikä ihme häntä vaivaa.
Hänellä oli jotenkin tyhjä katse.
Mies nousi autosta ja tarttui häntä käsivarresta.
He menivät etuovesta sisään. Palasin työntekoon tavalliseen tapaan.
Menin käymään vessassa.
Katsoin laukkuuni ja otin esiin kynän.
Kirjoitin viestin, jossa luki:
"Nimeni on Karen Kummerer. Minut on siepattu.
Soittakaa Daytona Beachin poliisiasemalle. Tämä ei ole vitsi. Olkaa hiljaa."
Toivoin, ettei kukaan sanoisi mitään ollessamme siellä syömässä.
Pelkäsin kuolevani, jos Scott kuulisi viestistä.
Lähdimme ravintolasta ja pysähdyimme huoltoasemalle.
Menin käymään vessassa. Olin kauhuissani.
Hän seisoi vessan ulkopuolella sillä aikaa, kun olin siellä.
Hän varmisti, ettei kukaan muu tule eikä mene.
Jätin toisenkin viestin.
Oli kulunut varmaan 20 minuuttia, kun minun piti mennä vessaan.
Kun käännyin vetämään vessan, näin jonkin pilkistävän esiin.
Se ei kuulunut sinne, joten siivosin sen pois.
Heti kun kosketin paperia,
vilunväristykset kulkivat läpi kehoni.
Luin viestin.
Sillä hetkellä tiesin tarkalleen, kuka viestin oli kirjoittanut.
Lähdin heti vessasta ja kiiruhdin pikimmiten puhelimeen.
Soitin hätänumeroon.
Minulta kysyttiin, olivatko he yhä siellä. Kerroin, että he olivat jo lähteneet.
Jälkikäteen olen miettinyt, että kun he ajoivat parkkipaikalle,
nainen ei ollutkaan ollut töykeä. Hän oli peloissaan.
Hän oli kauhuissaan. Kasvoilta paistoi kauhu.
"Auttakaa joku minua."
Saimme puhelun, että oli löydetty viesti, jonka Karen oli jättänyt ravintolaan.
Olimme iloisia, koska Karen oli yhä elossa -
ja riittävän järjissään jättääkseen viestin.
"Olen täällä. Tässä tiedonjyvä."
MINUT ON SIEPATTU
Olin helpottunut, kun saimme ensimmäisen viestin.
Hän on yhä elossa, ja vielä on toivoa.
Kun viesti löydettiin Pohjois-Carolinasta,
ymmärsimme Scottin ylittäneen usean osavaltion rajat.
Se oli toimivaltamme ulkopuolella. Piti kääntyä FBI:n puoleen.
Sieppaustapaukset FBI:ssä eivät yleensä pääty hyvin.
Tilastot osoittavat, että useimmat uhrit eivät selviydy tietyn ajan kuluttua.
ENTINEN ERIKOISAGENTTI
Minusta Karenin päätös jättää jälkeen viestejä -
oli erittäin fiksu.
En usko, että monikaan olisi tullut ajatelleeksi sitä,
kun pelkää niin pahasti tulevansa pahoinpidellyksi.
Silloin ei tekisi mitään vaarantaakseen yhdenkään hengenvedon.
Hän tajusi, että hänen on tehtävä jotain. "Minua ei ikinä löydetä."
Scott Freeman oli hyvin vaarallinen. Hän oli tikittävä aikapommi.
Majapaikoissamme ei kysytty henkkareita ja otettiin vain käteistä vastaan.
Ei Scott tietenkään halunnut näyttää henkkareitaan.
Useita kertoja koko sinä aikana -
sanoin Scottille: "Päästä minut pois. Jätä minut tässä tien varteen.
Päästä minut menemään." Hän kieltäytyi.
3 PÄIVÄÄ SIEPATTUNA
5 PÄIVÄÄ SIEPATTUNA 1. JOULUKUUTA 2006
Perjantaina lähdimme Pigeon Forgesta.
Menimme Trentoniin, Georgiaan. Jätin taas viestin huoltoasemalle.
Saman viestin kuin ennenkin.
"Nimeni on Karen Kummerer. Minut on siepattu.
Soittakaa Daytona Beachin poliisiasemalle. Tämä ei ole vitsi."
Sen jälkeen ajoimme 160 kilometriä Sneadiin Alabamaan.
Jätin sielläkin viestin huoltoasemalle.
Yövyimme hotellissa, jota vastapäätä oli Wachovia-pankki.
Käteinen oli vähissä.
Ehdotin, että hakisimme käteistä pankista. Scott suuttui tosi pahasti.
Hän paiskasi veitsen pöydälle.
Sitten hän sanoi: "Älä unohda, että minulla on tämä aina."
Viestit vahvistivat meille, että Karen oli yhä elossa,
mutta meitä turhautti, koska olimme koko ajan yhden askeleen jäljessä.
Aika ei ole ystävämme.
Mitä enemmän aikaa kului, sitä enemmän pelkäsimme,
että emme löydä Karenia ajoissa.
TILAA
Siinä vaiheessa en tiennyt, että viestit oli nähty.
Hotellihuoneissa yritin aina huolehtia, ettei TV:stä tulisi uutisia,
koska pelkäsin, mitä Scott tekisi, jos jutusta puhuttaisiin.
5 PÄIVÄÄ SIEPATTUNA
8 PÄIVÄÄ SIEPATTUNA 4. JOULUKUUTA 2006
Maanantaina ajoimme New Albanysta Greenvilleen, Mississippiin.
Käteinen hupeni.
Pysähdyimme huoltoasemalle, ja kun olimme lähdössä, hän sanoi:
"Minun pitää soittaa puhelu."
Hän meni auton taakse, ja kuulin hänen huutavan.
En saanut selvää sanoista. En ollut varma, kenelle hän puhui.
Hän oli vihainen.
SCOTT FREEMANIN ÄIDIN TALO
Viranomaiset valvoivat Scottin vanhempien puhelinta.
He kuulivat Scottin puhelun äidilleen. Scott vaati rahaa.
Kulta, minulla on vain 150 dollaria. Täytänkö sen talletusjutun?
Hoida se helvetin asia pankissa. Et ole tehnyt mitään.
150 dollaria saa minut vain satuttamaan jotakuta, jotta saan rahaa.
Kiitos paljon.
Scott puhui äidilleen pahemmin kuin vihaisesti.
Katkeruus oli käsinkosketeltavaa. Se oli kamalaa.
Älytöntä, ettei ole enempää. Hanki lisää. Minun on tehtävä jotain, jotta saan rahaa.
Parempi olisi. -On helvetti pakko…
Miksi pahentaa asioita? Etkö tiedä, että…
En voi muuta. Ole hiljaa. Tee se.
Aina voi valita, kulta. -Moi.
Rauhoitu, Scott. -Hoida asia. Moikka.
Rakastan sinua.
Hän jatkoi puhelua sen verran kauan, että FBI sai paikannettua sijainnin.
Hän oli Greenvillessä, Mississippissä.
Rahat piti saada pankista.
Menimme pankkiautomaatille.
Nostimme 150 dollaria.
Hän yritti nostaa rahat. Viranomaiset valvoivat sitä.
Välittömästi he lähettivät FBI:n ja paikalliset viranomaiset -
kyseiselle pankkiautomaatille.
Lähdimme automaatilta. Scott ajoi lähiöön ostamaan crackia.
Siirryimme valtatielle.
Olin ajanut kotiin lounaalle, kuten minulla oli joskus tapana,
ja istuin keittiön pöydän ääressä syömässä voileipää, kun puhelimeni soi.
Se oli esimieheni.
Hän käski keskeyttää kaiken, mitä olin tekemässä,
ja lähteä tien päälle kohti Leland-nimistä pikkukaupunkia Mississippissä.
Olin puhelinyhteydessä Mississippin tiepoliisiin,
Washington Countyn seriffin virastoon ja Clevelandin poliisiin.
Olin ehtinyt matkata valtatie 61:llä viisi minuuttia.
Tiesin ajoneuvon kuvauksen.
Tiesin tarkalleen, miltä Karen ja Scott Freeman näyttivät.
Kaksi minuuttia myöhemmin tunnistin auton, joka vastasi kuvausta,
ja lähestyin sitä hitaasti.
Karen oli selvästikin autossa. En koskaan unohda hänen ilmettään.
Näin pelon.
Hän ei katsonut minuun vaan tuijotti eteenpäin.
Kukaan ei puhunut. Herra Freeman tuijotti myös eteenpäin.
Siihen mennessä esimieheni oli ottanut Mississippin tiepoliisiin yhteyttä,
ja alueella oli useita yksiköitä.
Olimme valtatiellä, kun Scott yhtäkkiä sanoi:
"Meitä seurataan." Sanoin: "Mistä puhut?"
Näytti siltä kuin miljoona poliisia olisi seurannut meitä.
Valot välkkyivät. Hän alkoi huutaa: "Odota hetki."
Ajoimme tosi kovaa. Minä kiljuin.
Hän lähti liittymästä moottoritielle.
Kun herra Freeman näki poliisit, hän tajusi heidän tunnistaneen hänet.
Karen tiesi, että Scottilla oli veitsi. Mies voisi milloin vain tappaa hänet.
Hän oli lähellä pelastumista -
mutta luultavasti pahimmassa vaarassa koko matkan aikana.
Yhtäkkiä meidät saarrettiin.
25 poliisia nousi autoistaan ja osoitti aseilla.
Mietin: "Voi apua, minä kuolen."
Sitten poliisi veti hänet ulos autosta ja paiskasi maahan.
Ihana apulaisseriffi tuli luokseni ja tarttui minuun.
Sanoin hänelle:
"Onko sinulla ase?" "On." Sanoin: "Älä päästä irti."
Hän vei minut ensihoitajien luo.
He mittasivat verenpaineeni. Se oli 250/150.
En suostunut lähtemään sairaalaan.
"En mene. Hänellä on ase. Jään hänen luokseen."
Niinpä hän rauhoitteli minua.
Hän vei minut FBI-agentti Anne LaHayen autolle.
Hän sanoi: "Täällä olet turvassa." Niin se päättyi.
Sain puhelun.
FBI soitti ja kertoi: "Karen on meillä. Scott on pidätetty."
Totesin vain: "Luojan kiitos." Se tuntui epätodelliselta.
Kun Scott napattiin, kaikki olivat innoissaan.
Se oli helpotus.
Tunteet nousivat pintaan. Kyyneleitä vuodatettiin.
Viranomaiset tutkivat Scottin Jeepin, kun hän oli pidätettynä.
He löysivät kääntöveitsen avonaisena kuljettajan puolen auton ovesta.
Autosta löytyi köysi ja peittoja.
He löysivät crackin polttamiseen käytettävän tölkin.
Siitä viranomaiset ymmärsivät,
että Scott oli suunnitellut jutun yksin.
Kun Scott oli pidätetty, ylikomisario ja komisario totesivat,
että Karen oli niin traumatisoitunut, ettei häntä laitettaisi lentokoneeseen,
vaan minä ja poliisipäällikkö Jakari hakisimme hänet autolla kotiin.
Karen vaikutti lopen uupuneelta.
Teimme hänen olonsa mukavaksi ja ajoimme takaisin Daytonaan.
Heti kun näin Karenin, halasin häntä oikein kunnolla.
En halunnut päästää hänestä irti.
Se oli todella tunteellinen hetki.
Scott Freeman sai syytteet törkeästä vainoamisesta ja sieppauksesta -
sekä lähestymiskiellon ja ehdonalaisen rikkomisesta.
Vuonna 2007 Freeman todettiin syylliseksi kaikkiin syytteisiin.
Hän sai elinkautisen.
Hän kuoli vankilassa vuonna 2025.
Karen traumatisoitui.
Kaikki pelotti häntä. Hän säikkyi ääniä.
Hänen lähellään ei voinut puhua kovaa. Hän halusi ihmisiä lähelleen koko ajan.
Karen on joutunut kokemaan kovia.
Miksei hän taistellut vastaan? Ei hän voinut. Pelko lamaannutti hänet.
Sitä ei tajuta.
Kaiken Karenin kokeman jälkeen ihailen, miten vahva hän on.
Kun tapailin Scottia ja huomasin joitain merkkejä hänestä,
en ymmärtänyt, että ne kertoivat lähisuhdeväkivallan riskistä.
Silloin ei ollut yleistä puhua aiheesta avoimesti toisin kuin nykyään.
Olen tehnyt työtä itseni kanssa.
Käsitin, että tilanne olisi muuttunut väkivaltaiseksi alusta asti.
En vain nähnyt varoitusmerkkejä.
Voin hyvin nykyään.
Olen siunattu ja suhtaudun elämään ihan eri lailla.
Olen onnekas, että olen elossa. Sanoin kaikille: "Elämä on liian lyhyt."
Tekstitys: Maija Tuukkanen