-Jeg hedder Karen Kummerer. -Jeg hedder Karen Kummerer.
-Jeg er blevet bortført. -Jeg er blevet kidnappet.
Jeg er blevet kidnappet.
FBI-kidnapningssager ender sjældent godt.
Statistikken viser,
at de fleste ofre ikke overlever efter et vist tidsrum.
Hun var bange. Hun så rædselsslagen ud.
"Vær sød at hjælpe mig."
I en sag som denne kæmper vi mod tiden.
Jeg var bekymret for hende.
Jeg var bekymret.
I 2006 var jeg lige gået fra min mand, som jeg havde været gift med i 17 år.
Og jeg var begyndt at date igen.
Jeg var økonomidirektør for Bert Fish Medical Center.
Jeg ejede mit eget hus.
Jeg har lige købt en helt ny 2006 GT Mustang.
Jeg følte mig meget selvstændig.
Og jeg havde det rigtig godt.
Karen er min moster.
Helt fra jeg var lille har vi været meget tætte.
Karens personlighed er meget selvstændig,
sjov og fjollet.
Hun siger sin mening, når hun har noget at sige.
Jeg boede hos hende i 2006.
Jeg var 18 år.
Karen og jeg havde det godt sammen.
Jeg tror, at det hjalp, at jeg var der, efter hun var blevet skilt.
Hun havde nogen at støtte sig til i den svære tid.
Hun havde været gift så længe. Og så var hun blevet single.
Single og tog på dates.
En aften tog min søster og jeg på Ocean Deck.
Det var et godt sted at møde andre.
Scott kom og spurgte, om jeg ville danse.
Han var muskuløs med blond hår og blå øjne.
Han var lige startet som personlig træner.
Og det fandt jeg meget interessant, fordi jeg også trænede dengang.
Da jeg mødte Scott, mærkede jeg en gnist.
Jeg ringede næste morgen: "Hvordan går det?"
Hun sagde: "Det gik godt. Jeg kan godt lide ham."
Jeg mødte ham i slutningen af januar, og valentinsdag viste mig en del om ham.
Han gav mig blomster. Han gav mig vægte. Han brugte mange penge på mig.
Vi plejede at tage ud og danse på nogle af klubberne i Daytona Beach.
Vi gik ud og spiste sammen.
Jeg var rigtig glad for Scott.
Karen havde forelsket sig hovedkulds.
Hun sagde: "Åh, der er en mand. Han er flot."
De så godt ud sammen.
De morede sig, og de lo.
Og det tror jeg, Karen længe havde savnet i sit tidligere ægteskab.
Jeg tror, at hun var glad, da hun oplevede den følelse igen.
Jeg arbejdede med en kvinde, der gik op i tarotkort og krystaller.
Hun kendte en tarotkortlæser i Connecticut,
hvor man kunne få tarotkort lagt over telefonen.
Hun gav mig nummeret. "Karen, vil du prøve?"
Jeg var virkelig nysgerrig.
Så det gjorde jeg.
Hun lagde tarotkort for mig.
Hun sagde: "Du har mødt en person."
DJÆVLEN
"Han er skør, og du skal væk så hurtigt som muligt."
Jeg tænkte: "Det ved hun ikke.
Hvordan kan hun vide det?"
Jeg vidste ikke, at hun faktisk fortalte sandheden.
Scott begyndte at være der hele tiden.
Han begyndte bare at efterlade sine ting der,
og pludselig så var han der hele tiden.
Han boede hos sin mor og far.
De boede meget tæt på mig.
Jeg ledte ikke efter et seriøst forhold.
Højst et slags uforpligtende forhold, hvor vi tog på dates.
En dag kom jeg hjem,
og så var Scott bare flyttet hjem til mig.
Han sagde: "Jeg er flyttet ind."
Og da jeg sagde: "Du bør måske flytte ud,"
sagde han: "Jeg har modtage post her i en måned, uden du vidste det."
Han tog sin post i min postkasse, før jeg kom hjem fra arbejde.
Det brød jeg mig ikke om, men jeg tænkte ikke over, hvad det betød,
at han havde modtaget post så længe.
Scott blev mere besidderisk.
Hvis jeg ville købe ind eller shoppe med Karen, sagde han:
"Nej, det skal I ikke gøre."
Han kritiserede alt, hun gjorde.
Hvis Karen kom ud iført noget, som han kunne ikke lide, sagde han:
"Skift tøj. Folk vil tro, at du er en social taber."
Karen ændrede sig, efter Scott flyttede ind.
Min kæreste og jeg skulle spise aftensmad der.
Jeg lagde noget i køleskabet, og da så jeg sprøjterne.
Og så kiggede min eks på mig og spurgte: "Hvorfor er der steroider?
Ved du godt, at det er ulovligt?"
Der var ingen recept på dem.
Og så trak jeg Karen til side.
Og jeg sagde: "Hvad er det? Hvorfor har du dem i køleskabet?"
Og så fortalte hun mig, at Scott brugte dem, når han trænede.
Jeg sagde: "Karen, det er ikke godt."
Jeg sagde: "At træne og tage steroider kan gøre en aggressiv."
Det var et rødt flag.
I marts 2006 havde Scott og jeg datet i et par måneder.
Scott sagde: "Burde Brenna ikke flytte ud?
Hun er gammel nok til at bo hos sine venner."
Jeg kunne tydeligt mærke, at Scott ikke kunne lide mig.
Jeg var en hindring i hans kontrol af Karen.
Karen og jeg havde det så godt, før hun mødte Scott,
og så pludselig flytter han ind, og jeg blev bedt om at flytte.
Det var ikke hende, der talte.
Da Scott foreslog Brenna at flytte ud, begyndte volden i hjemmet for alvor.
Han holdt mig fast og råbte ad mig hele natten.
Han var en meget stor person. Han vejede 220 kilo.
Han rev min telefon ud af hånden på mig og ødelagde den,
så jeg ikke kunne kontakte politiet.
Jeg kunne ikke slippe væk fra ham.
Efter jeg flyttede, talte jeg kun med Karen, når hun var på arbejde.
Kun på det tidspunkt kunne jeg tale med hende.
Jeg spurgte: "Fortæl mig, hvad der foregår."
"Nej, jeg kan ikke tale om det."
Havde jeg vidst, hvor slemt det ville gå, havde jeg ikke flyttet.
Karen trak sig virkelig tilbage, og jeg så hende ikke så meget.
Hun gik ikke ud længere, men var altid sammen med Scott.
Scott kunne styre Karen på grund af hendes manglende selvtillid.
Skilsmissen var demoraliserende.
Jeg havde selv været et offer for partnervold i fortiden,
så jeg kendte tegnene.
Alle håndterer de situationer forskelligt, men frygten lammede hende.
Scott sagde, at fordi han var flyttet ind, kunne jeg smide ham ud,
men kun hvis jeg tog det i retten.
For at være ærlig tænkte jeg: "Hvordan kan det her ske for mig?"
Jeg var flov over, at jeg var kommet i sådan et forhold,
fordi jeg var uafhængig og havde økonomisk succes.
Jeg indså, at det var mere, end jeg selv kunne klare.
Jeg begyndte at frygte for min sikkerhed, men jeg havde også fået nok.
Jeg ville gøre alt for at få ham ud, også hvis jeg skulle gå rettens vej.
KÆRESTER I SYV MÅNEDER
Vendepunktet var, da han holdt mig fast og råbte ad mig hele natten.
Han råbte og råbte og råbte.
Da han lod mig gå den morgen, tog jeg tøj på og gik på arbejde.
I mellemtiden var han begyndt at ringe til mig.
Da jeg gik ind på kontoret den dag, havde jeg højtaleren slået til.
Jeg sagde til min kollega: "Hør lige."
Han råbte: "Hvis du ikke kommer hjem, dræber jeg dig."
På det tidspunkt havde jeg vidner. Jeg sagde: "Du skal flytte."
Og en ven fra arbejdet kørte mig hjem.
Jeg tog min hund og andre ting.
Han stoppede bag bilen.
Min ven var en stor kvinde, og hun steg ud og sagde: "Du skal gå nu."
Jeg steg ind i bilen med Rocky og noget tøj.
Jeg boede i hendes lejlighed i weekenden, indtil han flyttede.
Efter Scott rejste, havde han stadig ejerfornemmelse over mig.
Han truede med at dræbe min hund, hvis jeg ikke så ham.
Og han parkerede mig inde med sin bil.
Det blev gradvist værre.
Han stalkede mig.
Jeg følte mig ikke sikker længere alene.
Og i begyndelsen af oktober
bad jeg Brenna flytte ind hos mig igen for min sikkerhed.
Jeg blev 19 i oktober 2006, og jeg flyttede ind hos Karen igen.
Jeg brød mig ikke om, at Brenna flyttede tilbage til Karen.
Brenna, som var meget ung, troede, at hun kunne beskytte Karen.
Men nej.
Du er ung.
11. NOVEMBER 2006
En dag var Brenna i huset, og mine niecer var der og sad i stuen.
Scott åbnede døren, som om han ejede huset.
Han så niecerne og sagde: "Ssh!"
Han gik forbi dem.
Han gik ind i mit soveværelse.
Jeg skreg: "Brenna, han er her."
Jeg hørte Karen sige: "Du skal gå.
Gå ud af mit hus. Jeg vil ikke have dig her.
Jeg har sagt, at det er slut.
Og han lyttede ikke til Karen.
Brenna kom løbende. Jeg sagde: "Ring til politiet."
Hun tastede nummeret.
Han løb ud og satte sig i sin bil og kørte væk.
Jeg bad Karen om at ringe til politiet,
men jeg forstod også godt, at Karen var meget bange.
Jeg husker, at hun sagde: "Du forstår det ikke. Han er skør.
Han slår mig ihjel, hvis jeg gør noget forkert."
Han efterlod 27 beskeder den dag.
"Hvor er du? Hvorfor tager du ikke telefonen?"
Sådan var det hele tiden.
Det var mandag den 13. november, og jeg satte mig ind i min bil.
Jeg skulle på arbejde.
Jeg stoppede ved stopskiltet og kiggede i den ene retning.
Og pludselig blev min forreste passagerdør revet op.
Han ventede på hende i en busk.
Hun kører altid samme vej på arbejde.
Scott sprang ud af buskene, låste bilen op med fjernbetjeningen
og hoppede ind i bilen.
Han havde en kniv: "Kør."
Han skreg som en vanvittig person.
Han sagde: "Jeg stikker dig ned. Du kan ikke gemme dig.
Jeg har dit personnummer, og jeg bliver nødt til at se dig."
Det var første gang, at Scott truede mig med en kniv eller andre våben.
Og min opførsel tidligere,
når Scott blev meget vred eller voldelig,
var, at hvis jeg var rolig og underdanig, gjorde det situationen bedre.
Jeg fik ham endelig til at falde til ro ved at sige: "Okay, jeg vil stadig se dig.
Jeg lover, at vi ses i aften."
Han lod mig sætte ham af, hvor hans jeep var parkeret på min gade.
Jeg fortalte det til en ven, som sagde: "Mød mig ved Daytona Beach Politistation."
Vi søgte om strakstilhold.
De sagde: "Han får den i aften, når den er godkendt."
I mellemtiden kørte Lisa mig hjem.
Min bil stod ved mit arbejde.
Scott skulle ikke vide, at jeg var hjemme, hvis han fik strakstilholdet den aften.
Brenna og jeg sad i mørket den aften. Ingen skulle vide, at vi var hjemme.
Vi frygtede, at han ville dræbe os.
Jeg husker, at hun var rædselsslagen.
"Hvordan fik han bilnøglen?"
Kun med den kunne han åbne bilen.
Hun sagde: "Han er i stand til mere, end vi troede."
Jeg havde skiftet telefonnummer med det samme.
Og dagen efter fik jeg min billås omprogrammeret.
Men ikke bagagerummet.
Forhandleren og jeg mente ikke, at det var nødvendigt.
27. NOVEMBER 2006
2 UGER EFTER ANMODNING OM STRAKSTILHOLD
Mandag morgen tog jeg på arbejde.
Jeg havde nok kørt 50 meter ned ad vejen, og bagagerummets advarselslampe lyste.
Det stod nok åbent efter mine indkøb. Jeg havde ikke lukket det helt.
Jeg steg ud af bilen.
Jeg ville lukke det.
Og…
Scott sprang ud af bagagerummet. Klædt i sort.
Han satte kniven mod struben. Jeg skreg. Han sagde: "Stille, ellers skærer jeg."
Han smed mig ind på passagersædet.
Han starter bilen.
Han kører mig hen til sin jeep.
Han siger: "Opfør dig pænt, så må du sidde foran."
Vi stiger ind i hans jeep, og han kører.
Han sagde: "Det er din skyld, fordi du bad om strakstilhold."
Han havde handsker i midterkonsollen. Jeg spurgte: "Hvad er de til?"
Han sagde: "Så jeg ikke får blod på hænderne."
Jeg spurgte: "Hvad er din plan med mig?"
Han sagde: "Jeg kører bare."
Så sagde han: "Meld dig syg."
Jeg meldte mig syg på arbejdet.
Jeg var i en choktilstand.
Jeg skulle ringe til hende om noget,
og hun svarede ikke.
Jeg ringede igen.
Intet svar. Jeg tænkte: "Okay."
Jeg begyndte at blive bekymret.
Fordi på dette tidspunkt, var Karen og jeg enige om,
at hvis vi ringer til hinanden, ringer vi tilbage hurtigst muligt.
Da Brenna ringede til mig, sagde jeg: "Jeg bliver nødt til at svare."
Han sagde: "Sig, at jeg vil begå selvmord, og du forsøger at stoppe mig."
Jeg sagde: "Jeg er sammen med Scott, og han truer med at begå selvmord."
Hun sagde til mig: "Ring ikke til politiet."
Og jeg tænkte, at han sad lige ved siden af.
Det kunne jeg høre på hende.
Og jeg sagde til hende:
"Hvis jeg skal ringe til politiet, så sig: 'Ring ikke til politiet' igen."
Og så sagde hun: "Brenna, ring ikke til politiet."
Og så ringede jeg til politiet.
Og jeg sagde til dem: "Jeg tror, at min moster Karen er blevet bortført."
Der er intet andet med højere prioritet end arbejdet med en kidnapningssag.
Alle, som er på arbejde, hjælper med det.
Vi gør vores bedste for at finde ofret, før det bliver til et mord.
Jeg arbejdede som kriminalbetjent i afdelingen for efterforskning.
Vi udsendte en efterlysning.
Vi beskrev Scott, Karen og hans bil.
Vi skrev, der var en arrestordre på ham,
og ser man ham, skal man holde på ham, og at Karen Kummerer er et offer.
FORSVUNDET KAREN KUMMERER
Vi forsøgte at finde et spor.
Hvilken retning? Hvor skal de hen?
Vi kontaktede banken om Karen og Scotts kreditkort og bankkort,
så de ville give os besked, hvis kortene blev brugt,
og hvor de var blevet brugt.
Og vi kunne ikke gøre noget udover at vente.
Man skal huske på noget, når vi sidder her i dag.
Den teknologi, vi havde i 2006, var ikke, hvad teknologi er i dag.
Nu kan man følge enhver bevægelse.
Der er videoovervågning. Der er rødkørselskameraer.
Der er kameraer ved alle fodgængerovergange.
Sådan var det ikke i 2006.
Jeg var bange.
Jeg vidste ikke, hvor hun var, og jeg tænkte på, om Karen var i live.
Da Scott tog mig, tror jeg ikke, han havde en plan.
Han troede nok, han kunne tage mig med, uden at nogen gjorde noget.
Den første nat boede vi på Sunrise Inn i St. Augustine.
Jeg skulle vente ude i bilen.
Jeg havde ikke længere min mobil. Han tog nøglerne med sig.
Han holdt øje med bilen hele tiden, mens han tjekkede ind.
Han ringede til sin mor og fortalte hende, at vi var på ferie sammen.
Da vi kom ind på værelset,
gav han mig sovepiller.
Han tvang mig til at have sex.
Jeg vidste, at jeg kunne ville overleve, hvis jeg adlød og underkastede mig ham.
Og hvis jeg tænkte på at råbe, havde han en kniv.
Hvis ingen gjorde noget, ville jeg dø.
Jeg gjorde mit bedste for at overleve.
KIDNAPPET I ÈN DAG
KIDNAPPET I TO DAGE 28. NOVEMBER 2006
Dagen efter havde Scott ingen penge, så han ville stoppe ved en bank,
så jeg kunne hæve penge på min konto
Vi stoppede ved en Wachovia Bank. Han fik mig til at hæve 500 dollars.
Han stod ved siden af mig med en kniv i lommen.
Jeg havde ikke noget valg.
Hvis jeg sagde: "Han har kidnappet mig," ville han skære halsen over på mig.
Bankerne har vagter.
Det ved jeg, men før de kan nå at reagere, ville jeg være død.
Vi fik besked om,
at Karen havde hævet 500 dollars fra en bank i St. Augustine.
Da vi hørte om bankkontoen, vidste vi, at de kørte mod nord.
Politiet kontaktede banken,
og de fik at vide, at Scott og Karen var sammen.
Hun så rædselsslagen ud på optagelsen.
Scott har begået vold før,
og vi havde også fundet ud af, at han havde taget stoffer,
og nu havde han mange penge.
Vi var meget bekymrede. Hvor var han henne?
Vi gennemgik hans historie og hans papirer,
hvem han kender, og hvem kan vi kontakte, som kunne fortælle os noget om ham.
Min bror var politibetjent på Daytona Beach Politistation.
Og han ringede til mig en dag og sagde:
"Du vil ikke tro det her.
Scott Freeman har kidnappet en kvinde."
I begyndelsen af 1990'erne
arbejdede min veninde på en bowlingbane, der havde en bar, hvor alle hang ud,
og der mødte jeg Scott Freeman.
Mit første indtryk var, at han så godt ud.
Han sagde, at han var brandmand.
Han havde kærestepotentiale.
Scott overøste mig med kærlighed og gaver.
Jeg var en ung pige på 22.
Han var seks år ældre.
Scott lagde stærkt an på mig og var helt vild med mig.
Scott var meget charmerende, og vi begyndte at se hinanden.
Da jeg mødte Scott, var han brandmand i Ocala.
Men det varede ikke længe.
Kort efter vi begyndte at date,
sagde Scott, at han var blevet fyret fra brandvæsnet.
Scott boede stadig hjemme hos sin mor og far.
Og det var åbenlyst,
at Scotts mor betalte for alt,
fordi Scott var arbejdsløs i lang tid.
Scott kontrollerede mig følelsesmæssigt,
og han havde stærke meninger om, hvilket tøj jeg havde på.
Han var meget kontrollerende og manipulerende.
Min far var død, og jeg var gået til en clairvoyant,
fordi jeg håbede på at høre fra min far.
Kvinden havde tarotkort,
og det første kort, hun vendte, var djævlen.
Og hun fortalte mig:
"Jeg ser en forrykt person i dit liv."
Denne person er på stoffer, og hun ser et fængsel.
Scott havde episoder,
hvor han forsvandt i dagevis uden nogen forklaring.
Jeg ved, at Scott var afhængig af rygekokain,
og det havde en sammenhæng med hans episoder, når han forsvandt.
To år inde i forholdet
kom en ven og hans kæreste på besøg fra North Carolina.
Og vi fire gik ud om aftenen på barerne,
og vi drak og hyggede os.
Og da vi kom tilbage til huset den aften, talte vi om at bestille pizza.
Og Scott flippede bare ud
og pressede mig ind mod væggen med hænderne om min hals.
Jeg var så bange. Jeg sagde: "Hvad fanden er der sket med ham?"
Politiet kom,
og på det tidspunkt sagde jeg, at jeg ikke ville rejse tiltale.
Som den unge pige, jeg var,
sagde jeg: "Han mente det ikke, og han drak for meget,"
og jeg kom med undskyldninger.
Rent logisk tænkte jeg: "Nej, forlad ham. Det her er ikke godt."
Men jeg var i begyndelsen af tyverne, og mit hjerte sagde: "Men jeg elsker ham."
19. JANUAR 2000
HAR VÆRET KÆRESTER I 9 ÅR
Jeg kom hjem fra arbejde, og Scott var der og var beruset,
og han ville have mig med ud på en bar.
Jeg sagde: "Nej, du er fuld."
Hans opførsel var uberegnelig. Han meget vred.
Jeg spekulerede på, hvad der foregik, og hvad han lavede.
Jeg kiggede ind i skabet, og jeg kiggede i tasker og den slags,
og jeg holdt en kasse i hånden, hvor man normalt har checks i.
Den raslede.
Jeg åbnede den, og der var sprøjter i.
Og jeg tænkte: "Åh nej."
Han sprøjtede sig med steroider,
og det var derfor, han opførte sig så skørt og utilregneligt.
Jeg konfronterede ham med, hvad jeg havde fundet i skabet,
og så blev han virkelig vred.
Scott slog mig i ansigtet og forsøgte at tage alle mine ting,
og han tog kvælertag på mig og pressede mig op ad væggen
og forsøgte at kvæle mig.
Jeg var meget bange.
Politiet kom, og de spurgte mig, om alt var okay.
Og så kom Scott gående ned ad gangen:
"Hvad fanden laver I her?"
Og han sagde: "Skrid så, for fanden. Alt er okay."
Han var meget aggressiv.
Og han modsatte sig anholdelse,
og de måtte bruge peberspray for at få ham i håndjern.
Det var mit vendepunkt.
Jeg vidste, at jeg ikke kunne blive i det forhold.
19. JANUAR 2000
28. NOVEMBER 2006
Så snart min bror fik nys om Scott, ringede han, og han var helt oppe at køre:
"Du vil ikke tro det her.
Scott har kidnappet en kvinde."
Jeg tænkte: "Det kunne have været mig."
Han sagde: "Han er på flugt og kører nordpå.
Ved du, hvor han kunne være på vej hen?"
Jeg sagde: "Ja."
Min bror bad mig om at tale med kriminalbetjent Hawkins,
og det gik jeg med til.
Jeg fortalte Janet Hawkins om de steder, hvor jeg havde været sammen med Scott.
Han ville måske tage Karen med derhen.
Jeg ved, at Scott havde en god ven, som boede i North Carolina.
Jeg tænkte: "Det er muligt, at han vil derhen."
Og så var det i fjernsynet og i avisen.
Jeg var bekymret for hende.
Det var jeg. Jeg var bekymret for hende.
Vi forlod St. Augustine, og vi kørte nordpå,
og vi boede på Days Inn i North Carolina.
Der skete det samme som i St. Augustine.
Han gav mig piller.
Han beholdt kniven hos sig.
KIDNAPPET I TO DAGE
KIDNAPPET I 3 DAGE 29. NOVEMBER 2006
Da jeg stod op næste morgen, skulle vi afsted,
og jeg kiggede ned og så notesblokken.
Jeg puttede den i lommen.
Jeg ved ikke hvorfor.
Den dag i dag ved jeg ikke, hvorfor jeg gjorde det.
Fra Charlotte kørte vi til Bryson City. Vi stoppede for at spise.
Jeg havde arbejdet på Bar-B-Que Wagon i Bryson City som køkkenchef i 11 år.
Det var en typisk dag på Bar-B-Que Wagon.
Som køkkenchef holdt jeg en lille pause efter frokosten.
Jeg gik ud ad bagdøren,
som ledte ud til parkeringspladsen, for at tage en hurtig rygepause.
Og jeg så en bil køre ind for at parkere.
Det var en sort jeep.
En dame steg ud ad passagersiden,
og hun stod der bare.
Jeg smilede venligt til hende,
men hun smilede ikke tilbage.
Jeg tænkte straks: "Hvad er der galt med hende?"
Hun havde et tomt udtryk i ansigtet.
Manden steg ud og tog hende i armen.
De gik ind ad hoveddøren, og jeg gik ind for at fortsætte mit arbejde.
Jeg gik ind på toilettet.
Jeg kiggede i min taske og tog kuglepennen frem.
Jeg skrev en besked, og der stod:
"Jeg hedder Karen Kummerer. Jeg er blevet bortført.
Ring til Daytona Beach Politistation.
Det er ikke for sjov. Sig venligst ikke noget."
Jeg håbede, at ingen ville sige noget, mens vi spiste.
Jeg var bange for at dø, hvis han fandt ud af det.
Vi forlod restauranten. Vi stoppede ved en tankstation.
Og jeg gik ind på toilettet.
Jeg var bange på det tidspunkt,
fordi han stod udenfor badeværelsesdøren, mens jeg var derinde.
Og han sørgede for, at ingen andre gik ind eller ud.
Jeg lagde en besked igen.
Der var nok gået 20 minutter,
og jeg skulle på toilettet.
Da jeg vendte mig om for at skylle ud, var der noget, der stak ud.
Det skulle ikke være der, så jeg ville fjerne det.
Da jeg rørte ved papiret,
fik jeg kuldegysninger over hele kroppen.
Og jeg begyndte at læse den,
og med det samme vidste jeg, hvem der havde skrevet den besked.
Jeg skyndte mig mest muligt fra badeværelset hen til telefonen.
Jeg ringede til alarmcentralen.
De spurgte, om de stadig var der.
Men jeg fortalte politiet, at de var kørt.
Da jeg tænkte tilbage til, da de kørte ind på parkeringspladsen,
indså jeg, at hun ikke havde været uhøflig.
Hun havde været bange.
Hun var bange. Hun så rædselsslagen ud.
Sådan: "Vær sød at hjælpe mig."
Vi blev ringet op.
En besked fra Karen var blevet fundet på en restaurant i North Carolina.
På det tidspunkt var vi glade, fordi Karen stadig var i live,
og hun havde det så godt, at hun kunne lægge en besked til os.
"Her er et spor fra mig."
JEG ER BLEVET KIDNAPPET
Da vi fik den første besked, var jeg lettet.
"Hun er stadig i live, så der er håb."
Da sedlen blev fundet i North Carolina,
var vi klar over, at han havde krydset flere statsgrænser,
som er så langt ude af vores jurisdiktion, at vi måtte hente FBI.
FBI-kidnapningssager ender sjældent godt.
Statistikken viser,
at de fleste ofre ikke overlever efter et vist tidsrum.
Jeg syntes, at Karens beslutning om at lægge beskeder,
var meget klog.
Jeg kender ikke så mange, som ville have tænkt på det
ford man er så bange for, at der skal ske noget med en,
at man ikke tør gøre noget, hvis man udsætter sig selv for fare.
På et tidspunkt har hun tænkt: "Jeg må gøre noget. De finder mig aldrig."
Scott Freeman var en meget farlig person,
og han var en tikkende bombe.
De hoteller, vi boede på, bad ikke om ID, og de tog kun kontanter,
for han har ikke ønsket at vise ID på det tidspunkt.
Flere gange under hele denne oplevelse
sagde jeg til Scott, "Lad mig komme ud. Sæt mig af i rabatten."
Lad mig bare gå."
Det nægtede han.
KIDNAPPET I TRE DAGE
KIDNAPPET I FEM DAGE 1. DECEMBER 2006
Om fredagen forlod vi Pigeon Forge.
Vi kørte til Trenton, Georgia.
Jeg lagde igen en besked på en tankstation.
Samme besked som tidligere.
"Jeg hedder Karen Kummerer. Jeg er blevet kidnappet.
Ring til Daytona Beach Politistation. Det er ikke for sjov."
Bagefter kørte vi endnu 160 kilometer til Snead, Alabama,
hvor jeg lagde endnu en besked på en tankstation.
Vi boede på et hotel, hvilket var lige overfor en Wachovia-bank,
og vi var ved at løbe tør for kontanter.
Jeg sagde: "Skal vi ikke hæve penge i banken?"
Og han blev virkelig vred.
Han tog kniven. Han slog den ned.
Og han sagde, "Glem ikke, at jeg altid har den på mig."
At få beskederne var en bekræftelse på, at hun er stadig i live,
men det var frustrerende,
fordi vi tilsyneladende altid var et skridt bagefter.
Vi kæmpede mod tiden.
Jo mere tid der gik, desto mere bekymrede blev vi for,
at vi ikke ville nå at redde Karens liv.
LEDIGE VÆRELSER
På dette tidspunkt vidste jeg ikke, at de så beskederne.
På hotelværelserne sørgede jeg for, at fjernsynet ikke viste nyhederne,
for hvis vi var i nyhederne, vidste jeg ikke, hvad han ville gøre.
KIDNAPPET I FEM DAGE
KIDNAPPET I OTTE DAGE 4. DECEMBER 2006
Mandag kørte vi fra New Albany til Greenville i Mississippi.
Vi havde kun lidt penge.
Vi stoppede ved en tankstation, og da vi skulle til at køre, sagde han:
"Jeg skal lige ringe."
Han gik om bag bilen,
og jeg kunne høre ham råbe, men forstod ikke, hvad han sagde.
Jeg vidste ikke, hvem han talte med.
Han var meget vred.
SCOTT FREEMANS MORS HUS
Politiet overvågede Scotts forældres telefon,
og de aflyttede en samtale, da Scott ringede til sin mor,
hvor han bad om penge.
Skat. Jeg har kun omkring 150. Skal jeg udfylde indbetalingsblanketten?
Tag den for fanden hen til banken. Hvad venter du på?
-Hør… -Og 150 er alt for lidt.
150 får mig til at overfalde nogen for at få penge.
Mange tak.
Den måde, som Scott talte til sin mor på, var mere end bare vred.
Hadet var til at tage og føle på. Det var forfærdeligt.
Hvorfor har du ikke flere? Få fat i flere.
Jeg må gøre noget for at få penge. Okay.
-Det må du hellere. -Jeg må sgu…
Hvorfor gøre det værre, Scott? Ved du ikke, at…
Jeg har intet valg. Hold kæft.
-Du har et valg, skat. -Farvel.
Tag det roligt, Scott.
Gør det nu bare. Farvel.
Jeg elsker dig.
Samtalen varede så længe,
at FBI kunne spore samtalen og finde ud af, hvor han var.
Han var i Greenville, Mississippi.
Vi skulle sætte pengene i banken.
Vi gik hen til en hæveautomat.
Vi hævede 150 dollars.
Han forsøgte at hæve pengene. Politiet overvågede det.
De sendte straks FBI og politi fra den lokale politistation
til hæveautomatens placering.
Vi forlod hæveautomaten.
Han tog hen og købte rygekokain.
Så kørte vi ned ad motorvejen.
Jeg var kørt hjem til frokost, hvilket jeg gjorde nogle gange,
og jeg sad ved køkkenbordet og spiste, da telefonen ringede.
Og det var min chef.
Han bad mig stoppe med det, jeg gjorde,
og straks køre mod en lille by ved navn Leland i Mississippi.
Jeg talte i telefonen med Mississippi Færdselspoliti,
Washingtons anklagemyndighed og Cleveland Politistation.
Og fem minutter efter jeg drejede ind på Highway 61,
havde jeg beskrivelsen af bilen.
Jeg vidste præcis, hvordan Karen så ud.
Jeg vidste præcis, hvordan Scott Freeman så ud.
To minutter senere genkendte jeg en bil, der svarede til beskrivelsen,
og jeg indhentede den langsomt.
Det var tydeligvis Karen i bilen.
Jeg glemmer aldrig hendes ansigtsudtryk.
Jeg kunne se frygt.
Hun så ikke på mig. Hun stirrede lige frem for sig.
Hun sagde ikke noget.
Mr. Freeman stirrede også lige frem for sig.
På det tidspunkt havde min chef kontaktet Mississippi Færdselspoliti,
og der var flere enheder i området.
Vi kørte på motorvejen, og han sagde:
"De følger efter os."
"Hvad mener du?"
En hel masse politibiler fulgte efter os.
Sirenerne blinkede. Og han begyndte at råbe:
"Giv mig et øjeblik."
Vi kørte meget hurtigt. Jeg skreg.
Og han kørte ad en motorvejsafkørsel.
Så snart mr. Freeman så færdselspolitibilerne,
vidste han, at de vidste, hvem han var.
Hun vidste, han havde kniven, og derfor kunne han dræbe hende.
Hun var så tæt på at blive reddet, men var samtidig mest udsat.
Pludselig omringede de os.
25 politibetjente gik ud af deres biler og havde pistoler fremme.
Jeg tænkte: "Åh gud, jeg skal dø."
Og så hev de ham ud ad bilen og smed ham på jorden.
En meget smuk vicesherif kom og holdt fast i mig.
Og jeg sagde til ham: "Har du en pistol?" Han sagde: "Ja."
Jeg sagde: "Bliv hos mig."
Han fulgte mig over til ambulancen.
Og de tog mit blodtryk. Det var 250 over 150.
Og jeg ville ikke på hospitalet.
Jeg sagde: "Jeg vil blive hos ham med pistolen."
Han beroligede mig.
Han fulgte mig hen til FBI-agenten Anne LaHayes bil.
Han hjalp mig ind: "Du er i sikkerhed her."
Sådan endte det.
Jeg blev ringet op.
FBI ringede og sagde: "Vi har Karen. Scott er i forvaring."
Og jeg sagde bare: "Gudskelov." Det var en surrealistisk følelse.
Da de fik fat i ham, var alle så glade.
Det var en lettelse.
Det var meget følelsesladet.
Folk græd.
Politiet ransagede Scotts jeep, efter han blev varetægtsfængslet.
De fandt en åben springkniv i førerdørens sidelomme.
De fandt reb. De fandt tæpper.
De fandt en dåse, som bruges til at ryge rygekokain.
Det gjorde det klart for politiet,
at det var Scott, og kun Scott, der havde planlagt det.
Mine overordnede, inspektøren og kommissæren, besluttede,
at fordi hun var så traumatiseret, skulle hun ikke flyve alene,
men mig og Jakari skulle hente hende og køre hende hjem.
Karen så ud til at være udmattet og træt.
Vi tog os af hende og kørte hende tilbage til Daytona.
Da jeg så Karen, gav jeg hende det største kram.
Jeg ville ikke lade hende gå.
Det var et… et følelsesladet øjeblik.
SCOTT FREEMAN BLEV ANKLAGET FOR STALKING, KIDNAPNING MED ET VÅBEN,
OVERTRÆDELSE AF TILHOLD OG AF VILKÅR FOR PRØVELØSLADELSE.
I 2007 BLEV FREEMAN FUNDET SKYLDIG I ALT OG BLEV DØMT TIL LIVSTID I FÆNGSEL.
HAN DØDE, MENS HAN SAD I FÆNGSEL I 2025.
Karen var traumatiseret.
Alt skræmte hende.
Hun var bange for lyde.
Man kunne ikke tale højt nær hende.
Hun ville have nogen hos sig hele tiden.
Karen har måttet finde sig i meget.
Hvorfor kæmpede hun ikke imod? Frygten lammede hende fuldkommen.
Og det forstår andre ikke.
Jeg beundrer Karen for, hvor stærk hun er som person efter det, hun har oplevet.
Da jeg datede Scott med den opførsel, som han havde på det tidspunkt,
vidste jeg ikke, at de var tegn på partnervold.
Det var ikke så udbredt dengang eller så åbent talt om, som det er nu.
Siden da har jeg arbejdet med mig selv.
Det er derfor blevet tydeligt,
at det fra begyndelsen var en situation, der ville udvikle sig voldeligt,
og jeg så ikke engang advarselstegnene.
Jeg har det godt i dag.
Mit liv er godt, og jeg har en anden tilgang til livet.
Jeg føler mig meget heldig med at være i live.
Jeg fortæller alle: "Livet er for kort."
Tekster af: Karen Marie Svold Coates