Kom in.
Jag mötte just en förtjusande yngling.
Det gläder mig att er vitalitet är oförminskad.
Fick ni mitt brev?
-Ja. -Jag reser till Versailles i morgon.
Till audiensen hos kungen, om er.
Med er käre Gercourt?
Det är bara teater.
Gercourt och Castellet har redan försäkrat sig om kungens beslut.
Titel och egendom kommer att tas ifrån er.
Om den sista akten redan är känd... blir föreställningen medioker.
Även om er rollfigur som svekfullt överraskningsvittne låter lovande.
Jag vill hjälpa er, Isabelle. Här.
Pengar? Ska vår fina vänskap sammanfattas så?
Ni måste lita på mig. Bege er till London i hast.
-Varför inte? -Jag ska till Versailles.
-Det är en omöjlig uppgift. -Jag vill försvara mig.
Hittills har ni vetat bättre än att underskatta mig. Fortsätt så.
Res till London redan i dag. Jag har kära vänner som kan...
"Lady Isabelle..."
Detta räcker till att bosätta er där.
-När ska jag betala tillbaka? -Aldrig.
-Ni är fri. -Tack.
Madame.
Jag är utsvulten.
Madame de Volanges är här. I sällskap av en fogde.
Nåväl. För in dem.
De har inte bett om ett möte.
God dag.
Madame. Jag ville inte störa mitt i kvällsvarden.
"Madame markisinnan," om jag får be.
-Vad gör ni? -En inventering.
Ni vet hur högt jag älskade min bror. Den här platsen erinrar om honom.
Jag kan inte låta er plundra huset, innan ni lämnar det för gott.
Jag är markisinnan de Merteuil, och jag förblir det till min död.
Ni kommer att dö som en hora, såsom ni föddes och alltid har levt.
Hur kunde min ömma lilla Cécile falla under er kontroll?
Tack vare Gercourts ingripande kommer sanningen att avslöjas.
Ni har aldrig varit gift med markisen.
Ni har utnyttjat en vänlig gammal mans givmildhet.
Er bror var en pervers åldring som behandlade mig som en köttbit.
Ja, jag har varit gift förut-
-och jag förtjänar varenda pisspotta i det här slottet.
Arma dåre.
Fortsätt.
Madame?
Jag ville ta farväl. Jag hörde att ni ska till Versailles.
Ta farväl, och kanske fråga om Cécile?
Hon är varken hos sin mor eller markisinnan, som vägrar ta emot mig.
Om ni vet var hon är...
Dessvärre inte.
Jag beklagar. Jag kan inte hjälpa er.
Jag förstår inte.
Jag hörde att markisinnan är i knipa.
Jag hade kunnat hjälpa henne. Hon valde en annan väg.
Men precis som ni... har jag en bitter smak i munnen.
Jag trodde att hon var min.
Isabelle är ursinnig. Hon går inte under utan kamp.
Ert ansikte verkar beslöjat av melankolin.
Seså, unge man. Gå nu.
Jag förbjuder er, madame.
-Förbjuder ni mig? -Ja, jag förbjuder er.
Att inte beundra er själv såsom jag beundrar er.
Se på er själv.
Denna kvinna... är hon gjord för att känna sorg?
Om Cécile hörde er tala så fritt...
...skulle hon vara stolt.
Ursäkta mig. Ursäkta mig...
-Madame, ni är... -Det räcker!
-Förlåt. Jag tänker på Cécile... -Hon är inte här!
-Vet ni var hon är? -Jag vet allt om min brorson.
Försvinn.
-Förbered ekipaget. Jag ska ut. -Ja visst, madame.
Käre vicomte, jag var tvungen att träffa er. Följ med till Versailles!
Förlåt för att jag kommer oanmäld.
Käre vicomte, hur står det till?
Min situation är extremt allvarlig. Jag är ruinerad, förnedrad, förstörd.
Käre vicomte...
Mitt liv vilar i era händer. Jag ber er, följ med mig.
Endast er närvaro kan försäkra att jag blir hörd.
-God dag, Cécile. -Madame.
-Jag har grälat med er faster. -Jag vet.
Hon har rätt. Ensam i Versailles är jag hjälplös.
Vi reser dit tillsammans. Jag riskerar att förlora allt.
Jag dör hellre än att se er ruinerad.
Hjälper ni mig?
Ska jag be kungen om nåd å våra vägnar?
Inte om det innebär att jag måste offra mitt rykte.
Ni är man. Vicomte, till och med.
-Kungen lyssnar säkerligen på er. -Nej.
Jag hade turen att födas som man och vicomte-
-och brorson till en faster som beskyddar mig.
Jag kommer att skonas.
Er situation är känsligare, det håller jag med om.
Jag skulle gärna hjälpa er. Men hur?
Jag känner er. Nu när vi är ensamma, säg bara vad ni vill ha.
Allt.
Er. Er hand.
Det är ironiskt, men så är det. Vår frälsning finns i kyrkan.
Hos en vän till mig, en kardinal, som är skyldig mig en tjänst.
Han har makten att viga oss igen. Det första äktenskapet blir ogiltigt.
Inte ens kungen kan opponera sig.
Ursäkta om jag inte knäböjer. Ni vet lika väl som jag att ni redan är min.
Jag skulle överräcka mig till er en andra gång.
Det vore ett passande slut på vår saga.
Jag har redan börjat skriva ner den. Jag vill veta vad ni tycker.
Är det här er version? Redo att äkta en "perfekt och sublim" man-
-"förtärs" er hjältinna av njutning och skam?
Det är lite krystat. Men litteraturen ska förädla verkligheten.
-Akta! -Valmont!
Sluta, jag ber er!
Att ni försvarar honom gör det bara värre.
Ge mig vapnet, riddare.
Jag vet inte vilken roll ni spelar, men...
Om någon ska straffas, så är det jag.
Jag förde in Cécile på det här spåret för hennes uppfostrans skull.
Nu är hon en fri kvinna.
Hon har inget att skämmas för, särskilt inte inför en sådan fåne.
Skjut.
Seså, skjut.
Skjut!
Isabelle...
-Ge mig pistolen. -Nej.
Jag älskar er, Cécile. Min kärlek är allt jag har.
Först trodde jag...
...att jag måste acceptera den ni är, och inte det jag ser i mina drömmar.
Inte äga er, utan följa er, och älska er så mycket jag bara kan.
Inte tillhöra någon, och njuta av det.
Lära mig att vara lika fri som ni.
Så att ni kunde älska mig.
Men, nej. Så är det självklart inte.
Huvudet säger så, men kroppen skriker att mitt sätt att älska er är sant.
Och sunt. Och vackert.
Så varför känner jag mig så ensam och vilsen?
Min riddare...
-Tänk om Danceny har rätt? -Den fånen?
Fånen är här med kvinnan han älskar, och som älskar honom.
Är ni så rädd?
För vad?
Ni lyssnar inte.
Kom.
Det här är mitt liv. Det tillhör er.
Jag visar er mitt sanna jag.
-Och de här...? -Läs dem. Jag har inget att dölja.
Jag lämnar er i fred. Ta er tid.
Ska jag tro att ni har blivit en annan man?
Jag har förfört kvinnor vars makar är bland rikets mäktigaste män.
Det finns tillräckligt här för att få mig dödad.
Blir ni förvånad över min vårdslöshet?
Förstår ni? Ni har gjort mig till en fåne.
Det var rollen ni valde när ni sökte upp mig.
Ser ni ingen skillnad på den jag var då-
-och den jag är nu, på grund av er?
Vad gör ni?
Jag vill värma ert hjärta.
Det är inte för sent.
Jag kan också förändras.
Stanna här i natt.
Gift er med mig.
Ja.
Cécile?
Hur är det?
Vad hände mellan er och Valmont?
-Tänker ni berätta? -Snälla...
Ljug inte. Jag vill höra sanningen.
Hur många gånger låg ni med honom? Hur många?
Kära faster. Spelet är snart över.
Och jag har vunnit.
I kväll kommer Isabelle hit och i morgon gifter hon sig med mig.
Hon har inget annat val.
Isabelle har förlorat-
-men det var kravet för att vi skulle kunna bli lyckliga.
För att hon skulle kunna räddas.
För att jag skulle kunna uttala orden som jag har hållit inne.
Jag älskar henne.
JAG ÄLSKAR HENNE
Återigen är det jag som är den onda.
Vad pratar ni om?
Det här brevet... Skrev ni det till er faster, eller till mig?
För att försegla denna allians, som också blir, framför allt...
...er största triumf?
Ni visste att jag skulle komma.
Ni visste att jag behövde er.
Ni förberedde det sista slaget. Det är fullständigt rimligt.
Jag har gjort er till ett monster.
Jag ska gå, min vän.
Jag måste till Versailles.
Käre Valmont, min store Valmont, min evige.
Dittills hade jag endast sett Versailles på bleka etsningar.
Men jag fick inte bli känslosam.
Ni och er faster hade lovat mig det värsta.
Min situation var desperat, min fräckhet gjorde den värre.
Men jag var inte rädd.
Jag njöt av det som kunde vara mina sista steg i frihet.
Men jag vågade se kungen i ögonen.
Ers Majestät.
Jag var på väg till schavotten, övertygad om min evighet.
Mannen framför mig var en man som alla andra män.
Er faster var där, i en ondskefull roll som inte alls passade henne.
Det var hon som lärde mig att aldrig öppna mitt hjärta.
Utan henne hade jag inte varit den jag är.
På den här hycklarnas bal passade jag in perfekt.
Och jag iklädde mig, kanske för sista gången-
-min kostym som markisinnan-
-den förälskade hustrun till en krigare i rikets tjänst-
-och dess inflytande på andra sidan Atlanten.
I er ser jag dygder som ligger mig varmt om hjärtat.
Mod - utan vilket ni aldrig hade vågat komma hit, till Versailles.
Passion - den vilda kraften-
-som när den utnyttjas i ett rättvist och ädelt syfte-
-vibrerar för att inspirera även de sorgligaste av själar.
Och sist...men inte minst...
...ser jag hos er den mest älskvärda av egenskaper.
Uppriktighet.
Tack för att ni kom, markisinnan Isabelle de Merteuil.
Min älskade. Jag hade velat skriva att jag förstod-
-att jag hade blivit oumbärlig.
Att jag hade övertalat kungen att göra mig till ministrarnas like.
Ett verktyg för hans vilja.
Men det jag såg i hans blick, han som blivit kung genom Guds nåd-
-var av mycket mer bekant natur.
Prins eller slav - alla män är lika när det kommer till begäret.
Nästa dag kom en föreståndare och förklarade-
-med anmärkningsvärd precision vilken roll som skulle bli min.
Som Hans Majestäts första kurtisan måste jag lära mig allt om honom.
Hans små vanor och hans stora aptiter.
Kungen skulle inte längre känna leda.
Min älskade...
Jag tänker om och om igen på natten vi tillbringade ihop.
Jag hade också velat skriva hur mycket jag saknar dig.
Jag säger det och upprepar det-
-i dessa brev, som du inte längre kan läsa.
Jag har avlagt ett löfte om absolut uppriktighet.
Din död tillfredsställer mig lika mycket som den förstör mig.
Nu kommer du aldrig att svika mig.
Min älskade, jag blev till sist den elakaste av oss två-
-och det passar mig väl.
Det ger mig styrkan att överleva.
För evigt skoningslös.
För evigt ogenomtränglig.
Text: Emilia Svensson Iyuno