Scumpa mea Marchiză...
Îmi ceri veşti despre nepotul meu...
sau ar trebui să spun, despre pariul tău.
Cum doamna de Tourvel nu i-a răspuns la scrisori,
Valmont a hotărât să întâlnească întâmplător cu ea,
prin cea mai extraordinară coincidenţă,
în magazinul Dalbert et Contini.
Plănuise una dintre acele declaraţii secrete şi înflăcărate...
Scuzaţi-mă.
Dar prada lui a fugit.
Scuzaţi-mă.
Înainte ca el să poată deschide gura.
Zvonurile despre eşecurile lui s-au răspândit prin Paris,
spre deliciul duşmanilor lui,
şi mi-e teamă că reputaţia lui nu va supravieţui.
Probabil că eşti încântată.
Tourvel rezistă.
Victoria îţi aparţine.
Şi în curând, mândrul nostru viconte nu va avea de ales
decât să-şi recunoască înfrângerea.
Cécile!
N-am vrut să întrerup...
Ale veşti proaste de la bietul Valmont...
- Pari încântată. - Ar trebui să fiu şi mai fericită.
Mândria lui Tourvel e de nesuportat şi totuşi...
- Ai vrea să-l vezi pe Valmont reuşind? - În termenii mei, da.
Crezi că ea îl place?
Femeia asta iubeşte bărbaţii.
Mă ocup eu de asta.
Amin.
Mărchiză...
Ce coincidenţă minunată!
Trebuie să vorbesc cu dumneata şi mă temeam că m-ai refuza.
Am fost la tine acasă.
Te-am privit mai devreme.
- Am crezut că ai fost sinceră. - Am fost.
Îmi lipseşte devotamentul tău, doamnă.
Dar am o anumită educaţie.
Şi Dumnezeu...
Dumnezeu rămâne pentru mine un partener ocazional.
Aşadar, doamnă,
pot conta pe prezenţa dumitale alături de mine?
Acordă-mi această favoare şi îţi voi da ceea ce i-am refuzat mereu soţului tău.
Ce anume?
Confesiunea mea.
SEDUCŢIA
Aş adăuga că, fără să se laude vreodată,
Valmont a fost întotdeauna extrem de generos
cu cei mai puţin norocoşi.
Te plictisesc, doamnă?
Dimpotrivă...
Dar cum suntem doar noi două, de la femeie la femeie, mă gândeam
că îmi vei vorbi despre alte calităţi ale sale.
Este cu adevărat un amant minunat?
Nu credeam că o să reuşesc să te şochez!
Sper că nu te deranjează?
Învăţ să joc jocul în felul tău.
"Jocul" meu?
Nu aşa aţi ales să trăiţi tu şi ceilalţi din tagma voastră?
Jucând...
Dar acest joc are o limită,
şi aş spune chiar şi o regulă...
O singură regulă şi doar una.
Te rog.
A accepta înfrângerea.
Dar o înfrângere plăcută,
fiindcă totul ţine de a ceda în faţa propriei dorinţe.
Deoarece pare că crezi că
a rezista prietenului dumitale, Valmont e o luptă pentru mine.
Eşti ultima linie de apărare a lui Dumnezeu împotriva corupţiei.
Veşnic sfântă, doamnă de Tourvel...
E posibil ca, într-o zi,
să te plictiseşti să joci acest nobil personaj?
Şi tu nu te-ai săturat să porţi acea coroană, Prinţesă Libertină?
Statutul meu oferă câteva plăceri încântătoare.
- Nu te cred, Mărchiză. - Pentru că nu crezi în plăcere.
Pentru că nu cred în putere.
Frumuseţea ta este o armă formidabilă, dar efemeră,
Îţi poate aduce câteva victorii, dar vei pierde războiul în cele din urmă.
Sunt foarte fericită!
Suntem de acord asupra esenţialului:
un război secret este în desfăşurare...
Dumneata, o sfântă, eu, o desfrânată.
Ne purtăm armurile şi măştile dintr-un singur motiv: să manipulăm bărbaţii.
E o viziune cam lipsită de speranţă asupra omenirii...
Dimpotrivă, te înşeli:
Îmi iubesc epoca,
o îmbrăţişez
şi vreau să o cuceresc complet.
Dar ce te aştepţi?
Că pierderea credinţei mă va duce direct în braţele lui Valmont?
Eşti unul dintre acei oameni care...
Au nevoie nebunească să iubească
şi să fie iubiţi.
Şi dacă soţul tău nu îţi mai este de ajuns,
Valmont va şti cum să te ia şi să te dezvăluie.
Te iubeşti pe tine mult mai mult decât îl iubeşti pe Dumnezeu, doamnă.
Şi ai nevoie de experienţe interzise.
Am fost ca tine înainte să devin ceea ce sunt.
Şi îţi spun,
doar cedând dorinţelor vei găsi cheia către tine însăţi.
Scuză-mă...
Răspunsul meu la întrebarea ta a fost cam lung.
Întrebarea mea?
"Este Valmont cel mai minunat amant? "
Domnul Conte de Gercourt, doamnă.
- Doamnă. - Ce surpriză plăcută, dragă conte!
- Vin în numele păcii. - Păcii?
O Pax Libertina.
M-am săturat de certurile noastre
şi mi-e dor de vremurile când eram prieteni.
Nu mai vii deloc pe la mine,
şi casa mea pare goală fără tine.
Ce exagerare!
Dar continuă, e foarte plăcut.
Ştii ce spune lumea la Versailles?
- Că regele se plictiseşte. - Serios?
Ce trist...
Se spune că tânjeşte să părăsească palatul şi să se aventureze în oraş.
Dar nu pot face nimic singur.
Am nevoie de ajutorul tău.
Lasă-mă să te servesc ca odinioară.
N-am făcut oare lucruri măreţe, noi doi? Parisul era la picioarele noastre...
Aş vrea să-ţi aminteşti cine am fost,
cine erai...
Nu exista figură influentă ale cărei secrete să nu le cunoaştem.
- Ai distrus asta pentru totdeauna. - Nu, mai e timp...
Dacă am putea readuce zilele de aur ale Parisului...
Da...
Totuşi...
Trebuie să fiu sigur că devotamentul tău faţă de Pax Libertina este sincer.
Nu mă pot baza doar pe cuvântul tău, am nevoie de un gest,
sau mai degrabă de un sacrificiu...
Uită de mica ta protejată, Marchiza de Merteuil.
Lumea s-a săturat de aroganţa ei şi de foamea ei pentru dominaţie.
Nu te pot ajuta dacă nu te îndepărtezi de ea.
Asta ţi-ai dorit de la mine.
Isabelle e ca o fiică pentru mine!
Nu poate câştiga.
Ura a înnebunit-o.
Curând, faptele ei josnice vor fi cunoscute la Curte.
Dacă nu o oprim acum,
va ajunge pe mâna fanaticilor de la Versailles.
O vor folosi ca pretext să ne atace.
Şi atunci va fi sfârşitul, doamnă,
sfârşitul libertăţii pentru care am luptat cu atâta ardoare.
- Ipocritule... - Ce?
M-ai auzit!
Cum îndrăzneşti să-mi vorbeşti despre libertate!
Simţi, nu-i aşa? Valul s-a întors.
De fiecare dată când ai încercat s-o loveşti,
Isabelle te-a umilit,
şi curând te va doborî pentru totdeauna...
Ajunge!
Cum îndrăzneşti?
Îţi acord timpul şi răbdarea de a-ţi vorbi cu respect.
Nu mă provoca să te rănesc.
Nu!
Mirosul tău, pielea ta...
Există doar un singur mod... de a face pace.
Intră!
Trăsura e pregătită, doamnă.
Foarte bine. Am terminat cu domnul conte.
Doamnă.
Îţi aminteşti de Cavalerul de Danceny?
- Logodnicul domnişoarei de Volanges... - Logodnic?
Încă nu e nimic oficial.
Bietul băiat nici măcar nu are instrumentul lui
şi trebuie să se pregătească pentru o audiţie.
Am uitat complet că-l invitasem să repete aici în seara asta.
Sper că nu te deranjează.
Mulţumesc.
Sunt epuizată, mă duc să mă culc,
dar te rog, rămâi.
Mă duc şi eu sus.
Noapte bună, doamnă.
Îţi place de ea?
Doamnă, am acceptat să vin aici în seara asta doar din prietenie...
Ce prietenie?
Suntem parteneri, dragă cavalere.
Aşa a fost încă de la prima noastră zi împreună.
Tu ai nevoie de bani, iar eu de farmecul tău.
Uiţi cel mai important lucru:
de când ne-am cunoscut, Cécile a apărut în viaţa mea.
Cécile? Da, ştiu...
Începând de mâine, vei avea din nou bucuria de a o iubi până la moarte.
Şi stai liniştit, vei putea conta pe mine ca parteneră şi prietenă...
Dar pentru seara asta...
Vei bate la uşa doamnei de Tourvel...
Îi vei spune îndoielile tale.
Şi acel profund sentiment de confuzie pe care ţi-l provoacă.
Cum te urăşti pentru că ai uitat-o pe Cécile...
Las-o să-ţi vorbească,
să-ţi explice că trebuie să te întorci la Dumnezeu
sau la altă copilărie de-ale ei...
Ascult-o iar şi iar...
mult timp...
Fii tu însuţi. Perfect.
Atât timp cât eşti în camera ei, orice e posibil...
Şi cred că înainte de ivirea zorilor, va fi a ta...
Aminteşte-ţi, cavalere, ajutându-mă o ajuţi pe Cécile...
Fără mine, Cécile ar fi fost deja soţia lui Gercourt!
Ai acţionat din bunătatea inimii tale.
- Îţi mulţumesc. - Am acţionat ca întotdeauna.
Pentru că a trebuit.
Haide, femeia asta este foarte frumoasă
şi ţi-aş fi putut cere o favoare mult mai puţin plăcută...
Haide!
Nu, doamnă, mai degrabă o pierd pe Cécile decât s-o trădez.
Cum doreşti.
Dragă Marchiză,
tăcerea ta îmi confirmă cele mai negre temeri.
Am crezut că eşti îndrăgostită, dar m-am înşelat.
Eşti prada celei mai cumplite dintre otrăvuri:
orgoliul.
Singura ta grijă ar trebui să fie Gercourt.
Trebuie să-ţi pregătim apărarea,
iar tu îţi risipeşti atenţia pe Tourvel, care nu contează deloc.
Din orgoliu, din vanitate, te joci, doamnă,
când ar trebui să lupţi.
Nici tu, nici Valmont nu mai deţineţi controlul:
vă văd pierduţi amândoi în propriul vostru labirint.
Doamnă...
Cum te simţi?
Nu vreau să mă mai joc.
Ai câştigat
şi e în regulă.
Nu te mai recunosc.
Valmont a pariat că te poate seduce.
Iar eu sunt însăşi miza acestui pariu...
Nu înţeleg.
Deci, dacă mă vrea,
e pentru că te iubeşte pe tine.
Mă iubeşte?!
Eşti chiar atât de oarbă?!
Nu m-a iubit niciodată.
Dar te iubeşte pe tine.
E nedrept, dar aşa stau lucrurile.
Crezi că libertinajul e doar un joc?
Nu pentru Valmont.
Nu mai e.
Filozofia lui de viaţă a devenit...
închisoarea şi iadul lui...
Se ascunde de lume, ruşinat de ceea ce este acum:
slab şi îndrăgostit.
Aşa că a inventat acest pariu ridicol
doar ca să-şi ascundă sentimentele.
Poţi alege să nu-l iubeşti, doamnă,
dar te rog,
nu pretinde că nu vezi asta.
Dragă Rosemonde, îngerul meu păzitor,
uitasem:
arta manipulării nu valorează nimic fără folosirea potrivită a adevărului.
Ştiu ce fac.
De aceea mi-am asumat riscul să-i spun doamnei de Tourvel
despre pariul dintre mine şi nepotul tău.
Şi aşa am reuşit să-i insuflu acea iluzie nebunească
fără de care ar fi rămas pentru totdeauna de nepătruns:
dragostea absolută a lui Valmont pentru ea.
"Când îşi părăseşte casa,
ochii ei sunt atraşi doar de lucruri plăcute;
când intră, găseşte unele şi mai dulci;
vede pretutindeni lucruri ce-i bucură inima;
iar acest suflet, atât de insensibil la iubirea de sine..."
Dar ca să accepte să devină ceea ce a fost sortită să fie,
ea, ca atâtea alte fiinţe mediocre, a avut nevoie să creadă că e iubită.
Am primit acasă o femeie triumfătoare.
Şi am lăsat să plece o femeie fără sprijin şi fără busolă,
mistuită de cel mai înfricoşător dintre viruşi:
frica de a se pierde pe sine.
Ce bucurie să te revăd.
Mi s-a spus că Danceny îţi dă bătăi de cap.
Îl iubesc atât de mult...
Domnişoară Cécile de Volanges.
Uită-l.
- Poftim? - Pe cavalerul tău.
Uită-l.
Dă-i trupul tău sau foloseşte-l pe al lui când ai chef,
dar nu-l lăsa să-ţi ocupe mintea nici măcar o clipă...
Danceny e un băiat.
Iar tu,
eşti o femeie,
domnişoară Cécile de Volanges.
Te iubesc foarte mult, doamnă.
Dacă aş putea găsi o cale să îţi arăt recunoştinţa mea...
Poate într-o zi.
Ce?
Ura lui faţă de tine e ceva cum n-am mai văzut.
Gercourt?
Nu-mi pasă...
Ce-ar putea să-mi facă?
Crede-mă:
ar putea chiar să-i ceară regelui capul tău.
Isabelle...
Mâine dimineaţă, trebuie să-i scrii soţului tău.
Spune-i că ţi-e dor de el şi roagă-l să se întoarcă cât mai repede.
Ai nevoie de el, sau mai bine zis, de protecţia lui.
Dacă Marchizul se întoarce, eu pierd totul...
Exilul tău va fi de scurtă durată.
Şi îţi va asigura viitorul.
Viitorul meu sau al tău, doamnă?
Nu am voie să mă protejez?
Am ajuns la o vârstă când tânjeşti după linişte.
Am luptat prea mult pentru reputaţia mea, nu voi lăsa acum să fie distrusă.
Te auzi ce spui?
E o absurditate, doamnă.
Îmi ceri să-mi sacrific libertatea de teamă că ţi-ai putea pierde-o pe a ta?!
Nu e asta chiar definiţia laşităţii?
Nu te mai recunosc...
Tu ai fost prima...
Filozofia nu ne mai poate salva acum!
Nu-mi voi ceda libertatea, mă auzi?!
Niciodată!
Doamnă...
- Te rog... - Isabelle mi-a spus totul.
Pariul tău...
Nu vreau să-ţi mai ascund niciodată nimic.
Respectele mele, doamnă marchiză...
Suntem alături de dumneavoastră în durerea aceasta, doamnă.
Întregul regiment vă împărtăşeşte suferinţa, doamnă...
Soţul dumneavoastră a fost un exemplu şi o lumină pentru noi toţi.
Ce s-a întâmplat?
Până în ultima clipă, magnificul dumneavoastră soţ a fost...
Un exemplu. Şi o lumină pentru noi toţi.
Cum a murit?
În ajunul luptelor crâncene şi furioase,
când trupele inamice se adunau pe malurile râului Livingstone,
după ce stabilise un plan de luptă care, în ciuda inferiorităţii noastre numerice,
ne-a permis să ţinem piept ofensivei britanice...
Pregătiri?
Soţul dumneavoastră a fost un exemplu şi o lumină pentru noi toţi, doamnă.
Cheam-o pe doamna de Rosemonde.
Ia acest tablou de pe perete şi pune-l...
în altă parte.
Durerea mea e prea mare.
Poate, cu timpul...
Da, doamnă.
Doamnă, mă bucur să te revăd.
Tocmai am aflat despre soţul tău, marchizul.
Singura mea alinare e să ştiu că a fost un exemplu şi o lumină pentru noi toţi.
Desigur.
Domnule, nu mă face să mă prefac că-l jelesc pe acel nemernic.
Lasă-mă să te privesc.
Succesul te prinde bine.
Povesteşte-mi.
Aseară, când abia trecuse pragul casei mele,
eram atât de nerăbdător să-mi gust victoria,
atât de temător că ar putea să-mi scape,
încât mi-am consumat prada repede,
în câteva muşcături scurte şi lacome...
Am regretat imediat graba mea, convins că, după ce plăcerea va trece,
ruşinea o va copleşi pe doamna de Tourvel şi o va face să dispară pentru totdeauna.
Dar n-a fost aşa.
Focul a continuat în camera mea, pe măsură ce orele treceau în noaptea adâncă.
Era încă în braţele mele cu doar câteva ore în urmă.
De parcă...
Doamna de Tourvel ar fi fost făcută pentru iubire pentru eternitate.
- Deci o iubeşti? - În noaptea aceea am iubit-o ca un demon.
Dar nu am încetat niciodată să mă gândesc la tine.
Erai acolo, pretutindeni, tot timpul.
Ce se întâmplă, doamnă?
Nu s-a terminat.
"Şi de aceea, doamnă, această noapte nu se va mai repeta niciodată."
"Îţi doresc tot binele,
îl meriţi."
- "Voi păstra mereu această amintire." - Nu.
Nu, viconte.
Povestea asta cu amintiri nepieritoare.
Sărmană femeie, probabil că-şi va păstra speranţa...
Nu, trebuie să-i curmi suferinţa.
Eu am făcut-o să creadă că eşti nebuneşte îndrăgostit, e vina mea!
Dar, ce pot spune este că avea mare nevoie prostia asta.
Scrie.
Scrie!
"...că ceea ce am iubit la tine a fost puritatea ta."
"M-ai dezamăgit."
"Adio."
Recunoaşte. Ai iubit-o doar pentru că te-a refuzat.
Atunci scrie.
Foarte bine.
Semnează.
Trimite această scrisoare doamnei de Tourvel.
Dezbracă-te.
Ce e cu tine?
Vreau să te privesc bine mai întâi.
Vreau să-ţi privesc trupul.
Înainte să te privesc cum ai orgasm.
Cu siguranţă am depăşit deja micul nostru pariu nebunesc?
Dacă aş fi câştigat eu, te-ai fi închis într-o mănăstire, nu-i aşa?
Oricum, doamnă, ai pierdut, eu am câştigat.
N-ai câştigat.
Şi eu n-am pierdut.
Eu sunt cea care a cucerit-o pe doamna de Tourvel.
Ţi-a plăcut, nu-i aşa?
Ei bine, mă bucur să aud asta.
Eşti prietenul meu.
Aş face orice ca să te ajut din nou, pe cât îmi stă în putere...
Ţi-ai dat cuvântul, doamnă, nu ai onoare?
Cuvântul*
Trecutul m-a învăţat să mă feresc de vorbe şi de promisiuni.
Deci totul a fost doar o răzbunare?
Tot ce s-a întâmplat,
a fost pentru asta?
Această umilinţă?
Această cruzime.
Nu cred.
Eşti ca biata doamnă de Tourvel.
Crezi când într-un lucru, apoi în altul, apoi în altul...
În adâncul sufletului eşti un visător.
Hai, Sébastien, a fost doar un joc.
Ar trebui să te duci s-o cauţi.
Sau te temi că nu te va ierta pentru scrisoarea ta?
"La această ultimă trezire, groaza mea a fost atât de mare
încât n-am putut să o stăpânesc când m-am trezit.
Am sărit din pat fără să-mi dau seama ce fac.
Am început să umblu prin cameră,
înfricoşat ca un copil în umbrele nopţii,
crezând că sunt înconjurat de stafii,
iar urechile-mi erau încă lovite de acel glas plângător
al cărui sunet nu-l auzeam niciodată fără emoţie.
Pe măsură ce zorii începeau să lumineze lucrurile,
nu făceau decât să le transforme în imaginaţia mea tulburată.
Spaima mea s-a dublat şi mi-a întunecat judecata.
După ce am găsit cu greu uşa, am fugit din cameră..."
Intră, te rog.
Îl cunoşti pe mareşalul Castelet?
- Doamnă. - Domnule.
Prietenul meu urmează să fie promovat
în Consiliul Regal al Justiţiei...
Îţi sunt profund îndatorat, domnule...
După cum ştii, regatul Franţei nu este Anglia.
Puterea pare să se afle întotdeauna, în cele din urmă, în mâinile regelui...
Vestea "triumfului" vicontelui de Valmont cu doamna de Tourvel
a ajuns deja la Versailles,
iar fanaticii religioşi sunt revoltaţi,
plângându-se destul de tare încât să tulbure liniştea regelui...
Valmont trebuie sancţionat public.
- Nepotul meu e un om drept. - Desigur, vicontele e un om isteţ.
Cu siguranţă a făcut tot ce-a putut pentru a-şi ascunde greşelile,
şi pentru a asigura tăcerea martorilor.
Doar că nu şi de data asta.
- Minţi. - Nu, doamnă.
Mă tem că această chestiune te priveşte şi pe tine.
Mă refer la căsătoria dintre viconte şi Isabelle Dassonville.
Cea care a devenit Marchiză de Merteuil.
Cazul a fost judecat de domnul de Tourvel.
Trebuie să te avertizez, doamnă,
avem dovezi care te incriminează direct.
Totuşi, dacă accepţi să depui mărturie în instanţă,
m-aş putea asigura că nu va exista nicio consecinţă pentru tine.
Dar dacă nu...
vei fi umilită şi exilată. Cât despre nepotul dumitale...
Domnule.
- În numele vechii noastre prietenii... - Nu-ţi face griji,
Ne putem imagina un proces atât de modest şi discret încât
nepotul tău va ieşi din el cu o pedeapsă suportabilă,
cum ar fi... retragerea de câteva luni într-o închisoare
unde totul va fi făcut astfel încât
confortul să fie demn de rangul său.
În acelaşi timp, se va stabili că Isabelle,
căsătorindu-se cu marchizul de Merteuil,
a fost vinovată de bigamie,
şi această nobilă alianţă n-a fost decât o înşelătorie...
Isabelle ar pierde titlul de marchiză şi toate bunurile sale.
Cel puţin ne putem bucura că bietul Marchiz de Merteuil
nu mai este aici să vadă această decădere.
Îmi ceri să-mi trădez nepotul şi prietena dragă.
Nu îţi cer nimic.
Îţi oferim o alegere.
Sacrifici prestigiul preţioasei tale prietene,
o femeie pe care nici măcar n-o cunoşteai acum câteva luni...
Pentru una şi aceeaşi cauză:
să-ţi salvezi situaţia
şi însăşi viaţa nepotului tău.
Cum se numeşte calul tău?
- César. - E un nume foarte frumos.
Draga mea Cécile, eşti superbă.
Isabelle?
Marchiza a trimis după mine.
Traducerea: FAST TITLES MEDIA