Mana dārgā marķīze. Jūs lūdzāt jaunumus par manu radinieku
vai man drīzāk man būtu jāsaka - par savām derībām.
Tā kā madāma de Turvēla neatbildēja uz viņa vēstulēm,
Valmons nolēma ar viņu saskrieties,
pateicoties visneparastākajām sakritībām -
-Dalbēra un Kontīni veikalā. -Tā ir viņa.
Viņš bija izplānojis slepenu, ugunīgu paziņojumu...
Atvainojiet.
-Bet upuris aizbēga... -Atvainojiet.
-...vēl pirms viņš atvēra muti. -Madāma?
Baumas par viņa neveiksmēm izplatījās Parīzē,
tā priecējot viņa naidniekus.
Baidos, ka viņa reputācija šo nepārdzīvos.
Jums jāpriecājas.
Turvēla pretojas.
Uzvara pieder jums.
Drīz mūsu lepnajam vikontam nekas cits neatliks
kā vien atzīt zaudējumu.
Sesila!
Es nevēlējos traucēt.
Sliktas ziņas no nabaga Valmona.
-Jūs izskatāties priecīga. -Man jābūt vēl laimīgākai.
Turvēlas lepnums ir neizturams, bet tajā pašā laikā...
-Gribat, lai Valmons uzvar? -Jā, pēc maniem noteikumiem.
Jūsuprāt, viņai viņš patīk?
Šai sievietei patīk vīrieši.
Es par to parūpēšos.
Marķīze. Kāda brīnišķīga sagadīšanās.
Man ar jums jārunā, un es baidījos, ka atraidīsiet manu ielūgumu.
Es jau biju jūsu mājās.
Es jūs iepriekš vēroju.
-Šķita, ka bijāt patiesa. -Tā bija.
Man trūkst jūsu dievbijības, madāma.
Bet es tiku audzināta noteiktā vidē,
un Dievs...
Reizēm Dievs joprojām ir mans pavadonis.
Tātad, madāma, vai es varu paļauties uz jūsu klātbūtni?
Izpalīdziet man,
un es jums sniegšu to, ko liedzu jūsu vīram.
Ko?
Savu atzīšanos!
Pievienošu, par to nemaz nelieloties,
ka Valmons vienmēr ir bijis dāsns pret dzīves pabērniem.
Vai es jūs garlaikoju, madāma?
Tieši pretēji.
Bet, tā kā esam vienas, starp meitenēm runājot, es domāju...
ka pastāstīsiet par citām viņa īpašībām.
Vai viņš tiešām ir vislabākais mīlnieks?
Nedomāju, ka izdosies jūs šokēt!
Ceru, ka neiebilstat?
Es mācos spēlēt jūsu spēli.
"Manu spēli"?
Vai tad jūs ar pārējiem cilts biedriem nenolēmāt dzīvot šādi,
spēlējot šo spēli?
Bet šai spēlei ir robeža,
un es pat teiktu, ka noteikums.
Tikai viens noteikums.
Lūdzu.
Piekāpšanās zaudējuma priekšā.
Bet patīkama zaudējuma,
jo viss saistās ar padošanos savām vēlmēm.
Tā kā uzskatāt,
ka pretošanās jūsu draugam Valmonam man rada grūtības...
Jūs esat Dieva pēdējā aizsardzība pret samaitātību.
Mūžam svētā madāma de Turvēla.
Vai iespējams, ka kādudien
jums apniks tēlot šo cēlo personāžu?
Vai jums nav apnicis nēsāt to kroni, Libertīniešu princese?
Mans statuss piedāvā pāris brīnišķas baudas.
-Es jums neticu, marķīze. -Jo neticat baudai.
Jo neticu varai.
Jūsu daile ir ievērojams, bet īslaicīgs ierocis.
Tas var nest uzvaru pāris kaujās, bet karā jūs zaudēsiet.
Esmu laimīga. Nozīmīgajās lietās esam vienisprātis.
Notiek slepens karš.
Jūs - svētā. Es - vazaņķe.
Mēs nēsājam šīs bruņas un maskas, lai manipulētu ar vīriešiem.
Tas ir bezcerīgs skats uz cilvēci.
Tieši pretēji. Jūs kļūdāties.
Es mīlu savu laikmetu. Es to pieņemu un vēlos to pilnībā iekarot.
Ko jūs gaidāt?
Ka ticības zaudēšana mani vedīs pie Valmona?
Jūs esat tāds cilvēks, kuram...
...spēcīgi vajag mīlēt un tikt mīlētam.
Ja jums vairs nepietiek ar jūsu vīru,
Valmons zinās, kā jūs aizraut un atklāt jums...
Jūs sevi mīlat vairāk nekā Dievu, madāma.
Un jums vajadzīgas aizliegtās pieredzes.
Es līdzinājos jums, pirms kļuvu tāda, kāda esmu.
Un es jums saku, ka tikai padošanās savām vēlmēm
sniegs jums atslēgu uz savu būtību.
Atvainojiet.
Nedaudz aizrāvos ar atbildi uz jūsu jautājumu.
Manu jautājumu?
"Vai Valmons ir vislabākais mīlnieks?"
Mesjē grāfs de Žerkūrs, madāma.
-Madāma. -Cik jauks pārsteigums, dārgo grāf.
-Es nāku ar mieru. -Mieru?
Libertīniešu pamieru.
Man ir apnikuši mūsu strīdi, un man pietrūkst mūsu draudzības.
Jūs pie manis vairs nenākat,
un bez jums mana māja šķiet tukša.
Kāds pārspīlējums.
Bet turpiniet - tas ir jauki.
Ziniet, ko visi runā Versaļā?
-Karalis esot garlaikots. -Ak tā? Cik skumji.
Baumo, ka viņš vēloties pamest pili un doties pilsētā.
Bet viens es nespēju neko iesākt.
Man vajadzīga jūsu palīdzība.
Ļaujiet man jums kalpot tāpat kā agrāk.
Vai tad nepaveicām varenas lietas? Parīze metās pie mūsu kājām.
Es vēlētos atminēties, kas mēs bijām. Kas bijāt jūs.
Nebija tādu ietekmīgu cilvēku, kuru noslēpumus mēs nezinātu.
-Iznīcinājāt to uz visiem laikiem. -Nē.
Nē. Vēl ir laiks.
Ja mēs spētu atjaunot Parīzes zelta laikus...
Jā...
Tomēr...
Man jābūt drošam, ka jūs patiesi nododaties pamieram.
Es nevaru jums ticēt uz vārda. Man vajadzīgs kāds žests vai upuris.
Aizmirstiet savu protežē, marķīzi de Merteiju.
Cilvēkiem ir apnikusi viņas iedomība un dominēšana.
Es nevarēšu jums palīdzēt, ja jūs viņu nepametīsiet.
Tas ir viss, ko no manis vēlējāties.
Man Izabella ir kā meita.
Viņa neuzvarēs.
Naids viņu ir novedis neprātā.
Drīz par viņas izdarībām zinās arī galmā.
Ja viņu neapturēsim,
viņa nonāks Versaļas fanātiķu rokās.
Viņu izmantos, lai uzbruktu mums.
Un tās būs visa beigas, madāma.
Ar to beigsies brīvība, par kuru tik kaismīgi cīnījāmies.
-Krāpnieks. -Ko?
Jūs mani dzirdējāt!
Kā jūs uzdrošināties ar mani runāt par brīvību?
Jūs to jūtat, vai ne? Laiki mainās.
Ikreiz, kad mē'ginājāt viņai kaitēt,
Izabella jūs pazemoja, un drīz viņa jūs uzveiks.
Pietiek!
Kā jūs uzdrīkstaties?
Es veltu laiku, lai ar jums cienīgi parunātos.
Nelieciet man jums nodarīt pāri.
Nē! Nē! Nē!
Jūsu smarža, jūsu āda...
Ir tikai viens veids, kā noslēgt mieru.
Ienāciet!
Jūsu kariete ir sagatavota, madāma.
Ļoti labi. Esmu beigusi runāt ar grāfu.
Madāma.
Vai atceraties mesjē Ševaljē de Dansenī?
Jaunkundzes de Volānžas līgavaini.
Līgavaini? Nekas vēl nav oficiāli apstiprināts.
Nabadziņam pat nav sava instrumenta,
un viņam jāgatavojas atlasei.
Es aizmirsu, ka šovakar ļāvu viņam šeit mē'gināt.
Ceru, ka neiebilstat.
Paldies.
Esmu nogurusi un iešu gulēt, bet, lūdzu, palieciet.
Es arī iešu augšā.
Arlabunakti, madāma.
Jums viņa patīk?
Šovakar ierasties es piekritu tikai mūsu draudzības dēļ.
Kādas draudzības?
Mēs esam sabiedrotie, dārgais Ševaljē.
Tā tas bijis kopš mūsu iepazīšanās.
Jums vajag naudu, un man - jūsu šarmu.
Jūs aizmirstat svarīgāko, madāma.
-Tagad manā dzīvē ir Sesila. -Sesila? Jā, es zinu.
No rītdienas jums atkal tiks tas prieks - mīlēt viņu līdz nāvei.
Un jūs varēsiet uz mani paļauties kā uz savu pārinieci un draudzeni.
Bet šovakar...
Jūs klauvēsiet pie madāmas de Turvēlas durvīm.
Jūs izskaidrosiet savas šaubas.
Un to apjukuma sajūtu, kuru viņa jūsos izraisa.
Kā jūs ienīstat sevi par to, ka aizmirstat Sesilu.
Ļaujiet viņai ar jums runāt.
Skaidrot, ka jums jāvēršas pie Dieva vai kaut ko tikpat bērnišķīgu.
Uzklausiet viņu atkal un atkal...
...ilgu laiku...
Esiet jūs pats. Ideāls.
Kamēr esat viņas istabā, viss ir iespējams.
Un es ticu, ka viņa būs jūsējā vēl pirms rītausmas.
Atcerieties, Ševaljē, ka, palīdzot man, jūs palīdzat Sesilai.
Ja es nepalīdzētu, Sesila jau būtu Žerkūra sieva.
Jūs rīkojāties aiz labas sirds. Es par to pateicos.
Es rīkojos kā vienmēr, jo man tā bija jādara.
Beidziet. Tā sieviete ir jauka,
un es varēju lūgt kaut ko daudz netīkamāku.
Aiziet!
Nē, madāma. Es labāk zaudēšu Sesilu, nevis viņu nodošu.
Dariet, kā vēlaties.
Mana dārgā marķīze.
Jūsu klusums apstiprina manas ļaunākās bailes.
Es uzskatīju, ka esat iemīlējusies, bet es kļūdījos.
Jūs kritāt par upuri visspēcīgākajai indei - lepnumam.
Jums jākoncentrējas tikai uz Žerkūru.
Mums jāsagatavo jūsu aizstāvība,
bet jūs tērējat laiku uz Turvēlu, kura nemaz nav svarīga.
Aiz lepnuma un iedomības jūs spēlējaties, madāma,
lai gan jums vajadzētu cīnīties.
Ne jūs, ne Valmons vairs neko nekontrolējat.
Es redzu, ka jūs abi esat apmaldījušies paši savā labirintā.
Madāma.
Kā jūs jūtaties?
Es vairs negribu spēlēt.
Jūs uzvarējāt.
Un tas nekas.
Es jūs vairs neatpazīstu.
Valmons ar mani saderēja, ka spēs jūs pavedināt.
Un es esmu šo derību likme.
Es nesaprotu.
Tātad viņš vēlas mani, jo mīl jūs?
Mani? Vai jūs tiešām esat tik akla?
Viņš mani nekad nemīlēja. Bet viņš mīl jūs.
Tas nav godīgi, bet tā tas ir.
Jūs libertināžu uzskatāt par spēli?
Valmonam tā vairs tāda nav. Vairs ne.
Viņa dzīves filozofija kļuva par viņa cietumu un elli.
Viņš slēpjas no pasaules, kaunēdamies par to, kāds viņš ir -
vājš un iemīlējies.
Viņš izdomāja šīs smieklīgās derības...
...lai slēptu savas jūtas.
Jūs varat viņu nemīlēt, madāma,
bet neizliecieties, ka to neredzat.
Mana Rozamonda, mans sargeņ'geli. Es aizmirsu,
ka manipulācijas māksla nevar pastāvēt bez patiesības izmantošanas.
Es zinu, ko es daru.
Tāpēc es riskēju, atklājot madāmai de Turvēlai
manas un jūsu radinieka derības.
Un tā man izdevās viņā iedvest neprātīgo ilūziju,...
...bez kuras viņa nemūžam nebūtu iekarojama.
Ilūziju par to, ka Valmons viņu mīl.
"Kad viņa pamet mājas,
viņas acis piesaista tikai patīkamās lietas.
Kad viņa ienāk, viņa atrod kaut ko vēl jaukāku.
Viņa visur redz to, kas priecē viņas sirdi,
un šī dvēsele, tik nejūtīga pret sevis mīlēšanu..."
Bet, lai pieņemtu to, no kā viņa ir veidota,
viņai, tāpat kā citām viduvējībām,
vajadzēja noticēt, ka viņa ir mīlēta.
Es sagaidīju uzvarošu sievieti.
Un es aizvadīju sievieti bez atbalsta vai kompasa,
kuru pārņēmis visbaisākais vīruss -
bailes, ka sevi zaudējusi.
Prieks jūs atkal redzēt.
Man stāsta, ka Dansenī jums rada bažas.
Es viņu stipri mīlu.
Sesila de Volānžas jaunkundz.
Aizmirstiet viņu.
-Kā, lūdzu? -Savu Ševaljē.
Aizmirstiet viņu.
Sniedziet viņam savu ķermeni vai izmantojiet viņējo, kā vēlaties.
Bet neturiet viņu savā prātā.
Dansenī ir zēns.
Bet jūs...
Jūs esat sieviete...
...Sesila de Volānžas jaunkundz.
Es jūs mīlu, madāma.
Kaut es varētu atrast veidu, kā jums parādīt savu pateicību.
Varbūt kādudien atradīsiet.
Kas?
Viņa naids pret jums ir kaut kas neredzēts.
Žerkūra? Man tas nerūp.
Ko viņš man varētu nodarīt?
Ticiet man - viņš karalim varētu lūgt jūsu galvu.
Izabella.
Rīt no rīta jums jāraksta savam vīram.
Sakiet, ka jums viņa pietrūkst, un lūdziet, lai viņš atgriežas.
Jums viņš ir vajadzīgs. Precīzāk sakot - viņa aizsardzība.
Es visu zaudēšu.
Jūsu trimda būs īsa. Un tā nodrošinās jūsu nākotni.
Manu vai jūsējo, madāma?
Vai man nav ļauts sevi pasargāt?
Esmu vecumā, kad alkstu miera.
Es ilgi cīnījos par savu reputāciju. Es neļaušu, ka to sagrauj.
Vai jūs sevi nedzirdat?
Tās ir muļķības, madāma.
Vai bailēs par sevi lūdzat, lai upurēju savu brīvību?
Vai tad tā nav gļēvulības definīcija?
Es jūs vairs neatpazīstu. Jūs bijāt pirmā.
Filozofija mūs vairs neglābs.
Es nekad neatteikšos no savas brīvības.
Nekad!
Madāma.
Lūdzu.
Izabella par tām pastāstīja.
Par jūsu derībām.
Es vairs neko nevēlos slēpt.
Visu cieņu, madāma marķīze.
Mēs jums jūtam līdzi jūsu sērās, madāma.
Viss pulks dalās jūsu sāpēs, madāma.
Jūsu vīrs mums visiem bija piemērs un gaisma.
Kas notika?
Līdz pat beigām jūsu lieliskais vīrs bija...
Paraugs. Un gaisma mums visiem.
Kā viņš nomira?
Tuvojoties šausmīgajai un nežēlīgajai kaujai,
kad naidnieka spēki savācās Livingstonas krastos,
mēs izdomājām plānu, kurš, par spīti mūsu mazākumam,
ļāva mums ierobežot britu ofensīvu.
Sagatavošanās laikā?
Jūsu vīrs mums visiem bija paraugs un gaisma, madāma.
Atsauciet madāmu de Rozamondu.
Noceliet šo gleznu no sienas un pakariet to citur.
Manas sāpes ir pārāk lielas.
-Varbūt ar laiku... -Jā, madāma.
Madāma, priecājos tevi atkal redzēt.
Dzirdēju par tavu vīru, marķīzu.
Mani mierina vien tas, ka viņš mums visiem bija paraugs un gaisma.
Protams.
Neliec man tēlot, ka sēroju pēc tā nelieša.
Ļauj tevi aplūkot.
Tev piestāv panākumi.
Pastāsti par tiem.
Vakar, kad viņa knapi šķērsoja manas mājas lieveni,
es tā vēlējos izbaudīt uzvaru un baidījos, ka viņa aizbēgs,
ka savu medījumu apriju pāris īsos un rijīgos kumosos.
Es uzreiz nožēloju savu steigu. Esmu drošs, ka pēc baudas beigām
mūsu svēto de Turvēlu pārņems kauns,
kas liks viņai pazust.
Bet tā nenotika.
Liesma kvēloja manā istabā līdz pat vēlai naktij.
Viņa vēl pirms dažām stundām bija manās rokās.
It kā madāma de Turvēla būtu radīta mīlestībai.
Tātad tu viņu mīli?
Tajā naktī es viņu mīlēju kā dēmons.
Bet es nebeidzu domāt par tevi.
Tu biji tur - visur, visu laiku.
Kas notiek, madāma?
Nekas nav galā.
"Un tāpēc, madāma, tā nakts vairs nedrīkst atkārtoties.
Es jums vēlu to labāko.
Jūs to esat pelnījusi.
Es to vienmēr paturēšu atmiņā."
Nē. Nē, vikont.
Šis stāsts par neiznīcināmām atmiņām...
Nabadzīte noteikti saglabās cerību.
Nē, tev viņa jānobeidz.
Es viņai iegalvoju, ka viņu mīli, bet viņai vajadzēja tās muļķības.
Raksti. Raksti!
"Es jūsos mīlēju jūsu šķīstību.
Jūs mani pievīlāt.
Ardievu."
Atzīsti - tu viņu mīlēji, jo viņa pretojās.
Tad raksti.
Ļoti jauki. Paraksties.
Nosūtiet šo vēstuli madāmai de Turvēlai.
-Novelc drēbes. -Kas tev kaiš?
Es vēlos tevi aplūkot. Es vēlos vērot tavu ķermeni.
Pirms vēroju, kā tu beidz.
Mēs taču esam tikuši pāri tām neprātīgajām derībām.
Ja es būtu uzvarējusi, tu būtu ieslēdzies klosterī?
Vienalga, madāma. Tu zaudēji, es uzvarēju.
Tu neuzvarēji. Un es nezaudēju.
Es iekaroju madāmu de Turvēlu.
Tu to izbaudīji, vai ne?
Prieks to dzirdēt.
Tu esi mans draugs.
Es darīšu visu, lai tev atkal palīdzētu, cik vien spēju.
Tu devi savu godavārdu. Vai tev nav goda?
Godavārdu?
Pagātne man iemācīja uzmanīties no vārdiem un solījumiem.
Tātad tā bija atriebība?
Pēc visa, ko kopā esam pārdzīvojuši.
Tāds bija visa iemesls?
Tas pazemojums. Tā nežēlība.
Es tam neticu.
Tu līdzinies nabaga madāmai de Turvēlai.
Tu tici vienai lietai, tad nākamajai, tad nākamajai.
Dziļi dvēselē tu esi sapņotājs.
Beidz, Sebastjan. Tā bija tikai spēle.
Uzmeklē viņu.
Vai arī baidies, ka viņa tev nepiedos par to vēstuli?
"Šajā pēdējā atmodā manas šausmas bija tik spēcīgas,
ka es nespēju tās uzveikt, pat pamostoties.
Es metos gultā, neapzinoties, ko daru.
Es sāku klejot pa istabu,
kā bērns, bīstoties no nakts ēnām,
ticot, ka atrodos rēgu ieskāvumā,
un manās ausīs joprojām dunēja tā žēlabainā balss,
kuru es nekad nedzirdēju bez emocijām.
Krēslai izgaismojot priekšmetus,
tā tos mainīja, pielāgojot manai iztēlei.
Manas bailes divkāršojās un laupīja manu spriestspēju.
Ar grūtībām atrodot durvis, es aizbēgu no savas istabas..."
Lūdzu, ienāciet.
Vai pazīstat Marešalu Kastelē?
-Madāma. -Mesjē.
Manu draugu drīz paaugstinās par karaļa Tieslietu padomnieku.
Es jums daudz esmu parādā, mesjē.
Kā jau zināt, Francijas karaliste nav Anglija.
Vara beigu beigās vienmēr nonāk karaļa rokās.
Vikonta de Valmona "triumfs" ar madāmu de Turvēlu
jau ir zināms arī Versaļā,
un reli'giskie fanātiķi dusmojas,
sūdzoties gana skaļi, lai traucētu karaļa mieru.
Valmons publiski jāsoda.
-Manu radinieku nevar pārmācīt. -Protams, vikonts ir gudrs cilvēks.
Viņš darīja visu, lai slēptu savus netikumus
un nodrošinātu liecinieku klusēšanu. Bet ne šajā reizē.
-Jūs melojat. -Nē, madāma.
Baidos, ka šī lieta skar arī jūs.
Es runāju par laulību starp vikontu un Izabellu Dasonvilu.
Kura kļuva par marķīzi de Merteiju.
Ar šo lietu strādāja tiesnesis Turvēls.
Man jūs jābrīdina, ka mums ir pierādījumi, kas apsūdz arī jūs.
Tomēr, ja piekritīsiet runāt tiesā,
es parūpēšos, lai jūs tas nekādi neietekmētu.
Bet, ja nē,
jūs tiksiet pazemota un patriekta. Kas attiecas uz jūsu radinieku...
Mesjē.
Mūsu senās draudzības vārdā...
Neraizējieties,
mēs varam iztēloties tiesu, kas būtu tik pieticīga un diskrēta,
ka jūsu radinieks to pametīs ar pārciešamām sāpēm, piemēram,
pāris mēnešiem cietumā,
kur tiks darīts viss, lai nodrošinātu
viņa statusam atbilstošas ērtības.
Tajā pašā laikā tiks noteikts, ka Izabella,
apprecot marķīzu de Merteiju,
vainojama bigāmijā,
un šī cēlā alianse nebija nekas vairāk par krāpšanu.
Izabella zaudētu savu marķīzes titulu un visu savu bagātību.
Mēs vismaz varam priecāties, ka nabaga marķīzs de Merteijs
nekļūst par liecinieku šim pagrimumam.
Jūs lūdzat, lai nododu savu radinieku un mīļo draudzeni.
Es jums neko nelūdzu.
Mēs jums piedāvājam...
...jūsu dārgās draudzenes prestiža upurēšanu.
Šīs sievietes, kuru pirms pāris mēnešiem pat nepazināt.
Tikai viena iemesla dēļ.
Lai glābtu jūsu situāciju un jūsu radinieka dzīvi.
Kā šo zirgu sauc?
-Cēzars. -Tas ir skaists.
Dārgā Sesila, jūs esat skaista.
Izabella?
Mani atsūtīja marķīze.
Tulkojusi Linda Sindija Dzenovska Iyuno