Drága, édes kis márkiném!
Híreket kért az unokaöcsémről.
Vagy mondjam inkább úgy, hogy a fogadásukról?
Madame de Tourvel nem válaszol a leveleire,
ezért Valmont úgy döntött, összefut vele
a legkülönösebb véletlen folytán
Dalbert et Contini boltjában.
Előre megírta tüzes vallomását úgy, ahogy arra más nem képes.
Elnézést!
De a prédája megszökött,...
Bocsásson meg!
...mielőtt Valmont egy szót is szólhatott volna.
A kudarcáról suttog egész Párizs...
Valmont...
...ellenségei nagy örömére.
Félek, hogy a hírnevén örök csorba esett.
Maga bizonyára örül:
Tourvel ellenáll.
A győzelem a magáé.
Minthogy a büszke vikomtunknak nem lesz más választása,
mint elismerni a vereségét.
Cécile!
Olyan elmélyülten olvasott.
Megint rossz hírt kaptam szegény Valmont-ról.
- Úgy tűnt, örül. - Jobban is örülhetnék.
Tourvel büszkesége elviselhetetlen. Ugyanakkor...
- Valmont diadalát látná? - Csak ha én intézem úgy.
Tourvel kedveli őt?
Az a nő szereti a férfiakat.
Gondoskodom a dologról.
Ámen.
Márkiné!
Minő csodás véletlen!
Beszélnünk kell, de féltem, hogy visszautasítja a meghívásomat.
De hisz már jártam az otthonában.
Figyeltem magát akkor.
- És őszintének hittem. - Mert az is voltam.
Bennem nincs meg a maga hitbuzgalma.
De kaptam egy bizonyos neveltetést.
És Isten...
Isten az én alkalmi társam maradt.
Nos hát, Madame,
számíthatok a társaságára?
Jöjjön el hozzám, és megkapja, amit a férjétől megtagadtam.
Micsodát?
A vallomásomat.
CSÁBÍTÁS 1. ÉVAD 5. RÉSZ
Hozzáteszem anélkül, hogy dicsekednék,
hogy Valmont vikomt mindig is fölöttébb nagylelkű volt
a szegényekkel.
Tán untatom, asszonyom?
Ellenkezőleg.
De minthogy magunk között vagyunk, és mindketten nők, azt gondoltam,
talán más erényeiről is beszél.
Valóban ő a legcsodásabb szerető?
Nem hittem, hogy zavarba tudom hozni.
Remélem, nem bánja.
Próbálom a maga játékát játszani.
A "játékomat"?
A magafajták nem azt választották, hogy így fognak élni?
Játszva.
De ennek a játéknak van egy korláta.
Úgy is mondhatnám, hogy szabálya.
Egy szabály. Egyetlen egy.
Foglaljon helyet!
Tudni kell veszíteni.
De ne féljen! A vereség mindig kellemes,
mert a saját vágyainak kell engednie.
Úgy tűnik, azt hiszi,
hogy a barátjának ellenállni számomra küzdelem.
Maga az Úr utolsó védőbástyája a bűnnel szemben.
Az örökké szent Madame de Tourvel.
Lehet, hogy egy nap
rádöbben, hogy nem akarja már ezt a nemes lelkű nőt játszani.
És maga ráunhat a koronájára, Élvhajhász hercegnő.
A státuszom némi érzéki előnnyel is jár.
- Nem hiszek önnek. - Mert nem hisz a gyönyörben.
Mert maga nem hisz a hatalomban.
A szépsége félelmetes fegyver, ugyanakkor múlandó is.
Megnyer vele pár csatát, de a háborút végül elveszíti.
Fölöttébb örülök!
Mert a fontos dolgokban egyetértünk:
egy titkos háború zajlik.
Maga a szent, és én a szajha.
Azért viseljük e maszkokat, hogy irányíthassuk a férfiakat.
Borúlátó az embereket illetően.
Ellenkezőleg, maga téved.
Szeretem ezt a kort.
Magaménak vallom.
És meg akarom hódítani teljesen.
De mit vár tőlem?
Hogy elhagyom a hitem, és Valmont-é leszek?
Ön az a fajta nő,
aki őrülten vágyik rá, hogy szeressen,
és szeressék.
És ha férjétől ezt nem kapja meg,
Valmont tudja, hogyan tegye magáévá, és fedje fel kegyed igazi arcát.
Maga jobban szereti saját magát, mint Istent.
Önnek meg szüksége van különféle tiltott tapasztalatokra.
Olyan voltam, mint ön, mielőtt önmagammá váltam.
És én mondom,
úgy nyeri el a kulcsot önmagához, ha átadja magát a testi gyönyöröknek.
Bocsásson meg!
A válaszom a kérdésére kissé hosszúra nyúlt.
A kérdésemre?
"Valóban Valmont a legcsodásabb szerető?"
Gercourt gróf, asszonyom.
- Asszonyom! - Minő kellemes meglepetés, grófom!
- A béke nevében jöttem. - A békéében?
A "Pax Libertina" nevében.
Belefáradtam a patvarkodásunkba.
És hiányzik a barátságunk.
Már nem látogat el a kis házamba, ami oly üresnek tűnik kegyed nélkül.
Ön túloz.
De folytassa! Kedvemre van.
Tudja, mit suttognak Versailles-ban?
- Hogy a király unatkozik. - Csakugyan?
Fölöttébb szomorú hír.
Állítólag szeretné elhagyni a palotát, és bejárni a várost.
De egymagam nem tehetek semmit.
Segítenie kell.
Hadd szolgáljam magát úgy, mint egykor!
Tán nem tettünk dicső dolgokat? Párizs a lábaink előtt hevert.
Szeretném, ha emlékezne rá, kik voltunk.
Ki volt kegyed.
Nem volt oly hatalmasság, akinek titkát ne tudtuk volna.
- Azt tönkretette örökre. - Nem!
Még van időnk.
Képzelje el, hogy visszaadjuk Párizs pompáját!
Igen.
Azonban...
Tudnom kell, hogy őszinte híve-e a "Pax Libertinának".
De a szava nekem már nem elég. Egy gesztust akarok.
Vagy inkább áldozatot.
Felejtse el a kis védencét, Merteuil márkinét!
Az emberek unják az arroganciáját és a hatalomvágyát.
Nem tudok segíteni, amíg el nem engedi azt a nőt.
Csak ennyit vár tőlem?
Isabelle-t lányomként szeretem.
Ő nem nyerhet.
A gyűlölet eszét vette.
Rövidesen az egész udvar megismeri a mesterkedéseit.
Ha nem állítjuk meg most,
a versailles-i ájtatoskodók kezei közé kerül.
Arra használják majd, hogy minket támadjanak.
És akkor vége lesz, Madame,
annak a szép szabadságnak, melyet oly elszántan védtünk.
Hitszegő!
Tessék?
Hallotta.
Hogy merészel nekem szabadágról beszélni?
Már maga is érzi. Fordult a kocka.
Akárhányszor ártani próbált neki,
Isabelle megalázta magát.
- És hamarosan legyőzi mindörökre. - Ebből elég!
Hogy merészeli?!
Én veszem a fáradságot, és tisztelettel beszélek magával!
Ne kényszerítsen rá, hogy bántsam!
Ne!
Az illata! A bőre!
Egyetlen módja van,
hogy békét kössünk.
Szabad!
A kocsija előállt, asszonyom.
Nagyszerű. Végeztem a gróf úrral.
Asszonyom!
Emlékszik Danceny lovagra?
- Mademoiselle de Volanges jegyesére? - Jegyese?
Még nem kérte meg.
Szegény fiúnak még saját hangszere sincs,
és fel kell készülnie egy meghallgatásra.
Elfelejtettem, hogy meghívtam őt ma estére, hadd gyakoroljon.
Remélem, nem zavarja.
Köszönöm!
Fáradt vagyok. Visszavonulok.
De kérem, maradjon!
Én is felmegyek.
Jó éjszakát!
Tetszik magának?
Pusztán barátságból vállaltam, hogy ma este eljövök.
Milyen barátságból?
Mi társak vagyunk, kedves lovagom.
Így van ez, mióta először találkoztunk.
Magának pénz kell, nekem pedig a sármja.
Elfelejti a legfontosabbat: azóta megismertem Cécile-t.
Cécile-t? Igen, tudom.
Holnaptól ismét a magáé a túláradó szerelem minden öröme.
És biztosítom, hogy akkor is számíthat a társára... és barátjára.
De ami a ma estét illeti...
Felmegy és bekopog Madame de Tourvelhez.
Elmondja, hogy kétségei vannak.
Hogy Madame de Tourvel jelenléte mérhetetlenül zavarba ejti magát.
És hogy mennyire gyűlöli magát, amiért elfelejti Cécile-t.
Hagyja, hogy ő beszéljen!
Ő elmagyarázza majd, hogy Istenhez kell fordulni,
vagy mond valami más gyerekes dolgot.
Maga hallgassa meg újra és újra.
Hosszú ideig.
Csak legyen önmaga!
Tökéletes.
Amíg a Madame szobájában van, bármi lehetséges.
És én hiszem, hogy még hajnal előtt a magáé lesz.
Ne feledje, lovagom, ha nekem segít, azzal Cécile-nek is segít!
Ha én nem lépek közbe, a kedvese már Gercourt felesége lenne.
Amit puszta szívjóságból tett.
- Köszönöm! - Azért tettem, mint mindent.
Mert muszáj volt.
Ugyan már! Ez a nő igazi csemege.
És kérhettem volna kellemetlenebb dolgot is.
Menjen!
Nem. Inkább elveszítem Cécile-t, mintsem eláruljam.
Tegyen, amit akar!
Legdrágább márkiném!
A hallgatása igazolja legnagyobb félelmem.
Úgy hittem, szerelmes, de tévedtem.
Maga áldozatául esett a legkegyetlenebb méregnek:
a büszkeségnek.
Gercourt-ról kellene beszélnünk.
Fel kell készülnünk és megszerveznünk a maga védelmét.
Maga mégis Tourvellel foglalkozik, aki egy cseppet sem számít.
Puszta önelégültségből és hiúságból játszadozik,
amikor harcolnia kellene.
Sem maga, sem Valmont nem ura többé a tetteinek.
Mindketten eltévedtek a saját labirintusukban.
Asszonyom!
Jól érzi magát?
Nem akarok tovább játszani.
Ön nyert.
És ez rendben van így.
Nem ismerek magára.
Valmont fogadott velem, hogy sikerül elcsábítania önt.
És én magam vagyok a fogadás tétje.
Nem értem.
Csak azért akar engem,
mert szereti magát?
Szeret engem?!
Ön tényleg ennyire vak?!
Sosem szeretett engem.
Önt szereti.
Igazságtalan, de mit tehetnék?
Azt hiszi, az élvhajhászat játék?
Valmont-nak nem az.
Többé már nem.
Ez az életfilozófia ma már
Valmont börtöne
és pokla.
Nem vállalhatja fel a világ előtt azt, amivé vált:
egy szerelmes, gyenge férfivá.
Kitalálta ezt a nevetséges fogadást,
csak hogy elrejtse az érzéseit.
Dönthet úgy, hogy nem viszonozza a szerelmét.
De kérem,
ne színlelje, hogy észre sem veszi!
Rosemonde-om, őrangyalom!
Elfelejtettem:
a manipuláció művészete mit sem ér, ha nincs igazsággal fűszerezve.
Tudom, mit csinálok.
Kockáztattam, és beszéltem Madame de Tourvelnek
a vikomttal kötött fogadásunkról.
Így tudtam elültetni benne azt az őrült illúziót,
mely nélkül örökre meghódíthatatlan maradt volna:
hogy Valmont halálosan beleszeretett.
"Mikor kilépett a házból, szeme csak a szép tárgyakat látta."
"És mikor hazatért, még szebbeket talált."
"Mindenhol azt látta, mi szívének kedves."
"Ez a lélek, mely oly kevéssé érzékeny az önimádatra..."
De ahhoz, hogy azzá válhassék, amire teremtették,
neki is, mint oly sok középszerű embernek,
el kell hinnie, hogy szeretik.
Egy diadalmas nőt fogadtam az otthonomban,
majd egy támasz és iránytű nélküli nő távozott,
akit a legfélelmesebb vírus fertőzött meg:
a félelem, hogy elszalasztja önmagát.
Örülök, hogy látom!
Úgy hallottam, aggodalom gyötri Danceny miatt.
Úgy szeretem őt!
Cécile de Volanges kisasszony!
Felejtse el őt!
- Tessék? - A lovagját.
Felejtse el!
Adja neki a testét, és lopja el az övét kedve szerint!
De a gondolataiba ne hagyja beférkőzni!
Danceny csak egy siheder.
Míg maga...
Maga bizony nő,
Cécile de Volanges kisasszony.
Úgy szeretem magát, Madame!
Bár kifejezhetném valahogy, milyen hálás vagyok!
Talán egy nap majd megteheti.
Igen?
Férfi még nem gyűlölt úgy, mint ő magát.
Gercourt?
Nem érdekel.
Mit tehetne velem?
Higgyen nekem!
Képes rá, hogy a maga fejét kérje a királytól.
Isabelle!
Holnap reggel írnia kell a férjének.
Írja meg, hogy hiányzik, és alig várja, hogy visszatérjen.
Szüksége van rá. Jobban mondva a védelmére.
- Ha visszatér, elveszítek mindent. - A száműzetése rövid lesz.
És biztosítja a jövőjét.
Az enyémet vagy a magáét, asszonyom?
Mi rossz van abban, ha védelmet akarok?
Elértem azt a kort, amikor már békére vágyom.
És nem hagyom veszni a nehezen kiharcolt hírnevem.
Hallja, hogy mit mond?
Ez őrültség, asszonyom!
Dobjam el a szabadságom, hogy a magáé megmaradjon?!
Mi ez, ha nem gyávaság?
Nem ismerek magára.
Maga volt az első.
A filozófia már nem ment meg!
Soha nem adom fel a szabadságomat, hallja?!
Soha!
Asszonyom!
- Kérem! - Isabelle mindent elmondott.
A fogadásukról.
Többé nem titkolózom ön előtt.
Őszinte részvétem, márkiné!
Osztozunk a gyászában, asszonyom.
Az egész regiment osztozik a gyászában.
A férje igazi példakép és fénysugár volt számunkra.
Mi történt?
Kegyed csodálatos férje a legutolsó pillanatig...
Példakép volt. És fénysugár.
Hogyan halt meg?
Egy szörnyű és ádáz harc előkészületei során.
Az ellenséges csapatok Livingston mellett gyülekeztek,
kidolgoztunk egy haditervet, amellyel számbeli fölényük ellenére
megfékezhettük a brit offenzívát.
Az előkészületek során?
A férje igazi példakép és fénysugár volt mindannyiunk számára.
Értesítsék Madame de Rosemonde-ot!
Fogják ezt a képet, és vigyék...
máshová!
Még ránéznem is fáj.
Talán majd idővel...
Igenis, asszonyom.
Madame! Örülök, hogy látom.
Hallottam, mi történt a férjével.
Az egyetlen vigaszom, hogy tudom, példakép és fénysugár volt a számukra.
Hogyne.
Uram, ne kényszerítsen rá, hogy gyászoljam azt a gazembert!
Hadd nézzem meg magát!
Jól áll magának a siker.
Mesélje el!
Tegnap este alig lépte át a küszöbömet,
én már a győzelmemet akartam élvezni,
és féltem, hogy véletlenül elszalasztom,
így falánk mód felfaltam a prédámat néhány gyors, mohó harapással.
Egyből megbántam a sietségem, mert tudtam, ha elmúlik a gyönyör,
a mi szent Madame de Tourvelünket elönti a szégyen, és eltünteti örökre.
De nem így történt.
A tűz tovább lángolt a szobámban, miközben ránk köszönt az éj.
Alig pár órája még a karjaimban volt.
Mintha...
Madame de Tourvel szerelemre lenne teremtve öröktől fogva.
Tehát szereti őt?
Az éjjel pokolian szerettem, igen.
De mindvégig önre gondoltam.
Ott volt mindenhol és mindenkor.
Végre...
Mi történt, Madame?
Még nem végeztünk.
"...és épp ezért, Madame, a múlt éjszaka nem ismétlődhet meg."
"Kívánom a legjobbakat,"
"hisz azt érdemli."
- "Emlékét örökre megőrzöm." - Nem jó.
Nem jó, vikomtom.
Ez a történet a halhatatlan emlékekről...
Szegény pára így nem fogja feladni a reményt.
Meg kell szabadítania a szenvedésétől.
Én hitettem el vele, hogy szereti őt. De szüksége volt erre a sületlenségre.
Írja ezt!
Írja!
"...amit szerettem önben,"
"az a tisztasága volt."
"Csalódtam önben."
"Isten vele!"
Ismerje el! Csak azért szerette, mert ellenállt.
Akkor írja ezt!
Nagyszerű.
Írja alá!
Ezt küldje el Madame de Tourvelnek!
Vetkőzzön!
Mi ütött magába?
Alaposan szemügyre akarom venni.
Kiélvezni, hogy nézhetem.
Mielőtt nézném, ahogy elélvez.
Nem léptünk már túl azon az ostoba fogadáson?
Ha nyertem volna, visszavonult volna egy monostorba?
Lényegtelen. Maga vesztett, én nyertem.
Maga nem nyert. És én nem vesztettem.
Én hódítottam meg Madame de Tourvelt.
Maga pedig kiélvezte, igaz?
Nos, ennek fölöttébb örülök.
Maga a barátom.
És mindent megteszek,
hogy segítsem magát,
akárhányszor csak kell.
Nincs magában becsület, Madame? Megígérte.
Én? Megígértem?
Az élet próbatételei megtanítottak rá, hogy vigyázzak a szavakkal.
És az ígéretekkel.
Az egész csak bosszú volt?
Mindaz, amin mi ketten keresztülmentünk,
csak ezért volt?
Ezért a megaláztatásért?
Ezért a kegyetlenségért?
Nem hiszek önnek.
Maga épp olyan, mint szegény Madame de Tourvel.
Egyszer ezt hiszi, másszor azt, majd amazt.
A lelke mélyén maga egy álmodozó.
Ugyan, Sébastien! Ez csak játék volt.
Menjen, keresse meg!
Hacsak nem fél, hogy sosem bocsátja meg azt a levelet.
"...amikor utoljára felriadtam, a rémületem oly nagy volt,"
"hogy még ébren sem szabadulhattam tőle."
"Kiugrottam az ágyból, nem tudván mit is csinálok."
"Bolyongani kezdtem a szobában."
"Összerezzentem minden árnytól,"
"és úgy hittem, szellemek lesnek rám."
"Még mindig a fülemben csengett az a panaszos hang,"
"melyet sosem hallottam ridegnek."
"A hajnal első sugarai megvilágították a tárgyakat"
"és zavaros képzeletemhez illőn formálták át őket."
"A félelmem nőttön nőtt, és elvette a józan eszem."
"Nagy nehezen feltéptem az ajtót, és kimenekültem a szobámból..."
Fáradjon be, kérem!
Ismeri Castellet marsallt?
- Asszonyom! - Uram!
A barátomat hamarosan kinevezik a király igazságügyi tanácsosának.
Hálával tartozom magának.
Tudják, a Francia Királyság nem Anglia.
A hatalom végső soron mindig a király kezében van.
És Valmont vikomt legújabb "diadalának" híre
máris elérte Versailles-t.
Az ájtatoskodók szentségtörést kiáltanak,
és a hangjuk eljutott a király fülébe is.
Valmont-t nyilvánosan meg kell büntetni.
- Az unokaöcsém feddhetetlen. - Hogyne, a vikomt igen ügyes.
Bizonyára ügyel rá, hogy elrejtse a hibáit,
és elhallgattassa a tanúkat.
Kivéve most.
- Hazudik. - Nem, asszonyom.
És attól tartok, ön is érintett a dologban.
Arra célzok, hogy a vikomt elvette Isabelle Dassonville-t.
A későbbi Merteuil márkinét.
Ezt az ügyet Tourvel bíró már kivizsgálta.
Figyelmeztetnem kell, Madame,
bizonyítékaink vannak ön ellen.
Azonban ha tanúskodik a bíróságon,
én megvédhetem a következményektől.
Ellenkező esetben,
magát megalázzák és száműzik, az unokaöccsét pedig...
Uram!
- A mi... régi barátságunk nevében... - Ne aggódjon!
Úgy képzeltük, hogy a tárgyalás... szerény és diszkrét lesz,
és az öccse oly büntetést kap, amilyet el tud viselni.
Például, pár hónapra visszavonulna egy börtönbe,
ahol mindent megtennének,
hogy a rangjához méltó kényelmet biztosítsanak.
Egyúttal megállapítást nyerne, hogy Isabelle,
amikor hozzáment Merteuil márkihoz,
bigámiát követett el.
Így ez a nemes szövetség... nem több puszta csalásnál.
Isabelle elveszítené a rangját... és minden vagyonát.
Legalább annak örülhetünk, hogy szegény Merteuil márki
nem lesz tanúja neje kegyvesztésének.
Azt kéri, hogy áruljam el az unokaöcsémet és drága barátnémat?
Én nem kérek magától semmit.
Mi csupán azt javasoljuk,
hogy áldozza fel drága barátnéja hírnevét.
A nőét, akit néhány hónapja még nem is ismert.
Méghozzá egyetlen okból:
hogy mentse önmagát
és az unokaöccse életét.
Mi a lova neve?
- César. - Gyönyörű állat.
Drága Cécile, kegyed elbűvölő.
Isabelle!
A márkiné küldött.
Magyar szöveg: Tukora Katinka Iyuno