ТАБІР СНУПІ
Знаєте, чого бракує?
Страшилок біля багаття.
- Ура! - Так.
Чудово.
Люблю страшилки.
Снупі, я не знаю страшилок.
Пропоную краще поспівати.
Щур тебе.
Отже – страшилки.
Перш ніж почнемо, я візьму ще одне маршмелоу.
Закінчились?
Чому маршмелоу так швидко закінчились?
Снупі!
«Оповідки при багатті».
І тоді вона збагнула,
що машина блимала фарами не для того, щоб її налякати,
а для того, щоб застерегти...
що в неї спущені колеса.
Це впливає на споживання пального.
Природно.
Не найстрашніше, але викликає занепокоєння.
Оце так страшна розповідь, Франкліне.
Добре, що вона страхітлива,
але в ній є місце для правильних учинків.
Хто наступний?
Давайте я.
Моя оповідка зветься «Хлопчик з проклятими руками».
Жив собі хлопчик, який любив грати класичну музику.
Може, зіграй щось сучасне, наприклад рок-н-рол.
Коли щось позачасове, то завжди лишається сучасним.
Фокус-покус.
Це що таке було?
Хай як він старався, уся музика звучала не так.
Бетховен звучав, як біпоп.
Рахманінов звучав, як рок.
Моцарт теж звучав, як музика, яка йому не подобалась.
Оце я зву музикою.
І він більше ніколи не грав Бетховена.
Мені сподобався головний персонаж.
Хлопчик з проклятими руками?
Відьма, звісно.
Так, хто наступний?
Я. Я наступна.
Жила собі дівчинка, яка любила піцу.
Але їла її лише на свята – наприклад, на день народження.
Того року вона загадала бажання...
постійно їсти піцу.
Наступного ранку дівчинці подали піцу на сніданок.
А тоді на обід.
На кожен прийом їжі
їй давали піцу.
Марсі, можна пів твого бутерброда?
Я постійно їм лише піцу.
Нате, сер. Мій бутерброд.
Це піца.
Сер, усе нормально?
Її бажання про піцу здійснилося...
але хорошого часом буває забагато.
Ого.
Оце так іронічний поворот, Марсі.
Я відчула, сер.
Дуже тривожно.
Хто далі?
Уже так стемніло, скажіть?
- Я! - Я хочу.
- Я. - Можна я?
Вона перемикала канали.
Та через проклятий пульт
ніде не показували нічого, окрім...
новин.
Якщо всесвіт розширюється, то можна стверджувати,
що колись він дійде до межі, і лишиться тільки одне –
стискатися.
Виникає питання, що тоді?
Що тоді?
Лише я помітила, що місяць став ближчим, ніж хвилину тому?
Залишилися лише ми з тобою, Чарлі Браун.
Ага, точно.
Давай ти перша.
Це жахлива історія про дівчинку, у якої все йшло не так.
Вона прокинулася у звичайний день...
чи так здалося.
Та щось було інакше.
Вона спробувала запустити повітряного змія.
Але його з'їло дерево.
Далі все було ще гірше.
Ні одної нещасної валентинки?
Гірше вже точно не буде.
Про неї більше ніколи не чули.
Це так жахливо.
Жахливо знайомо.
Так, старший брате. Тепер ти.
Он як?
Гляньте на зорі.
Красиві, скажіть?
Не мнися, Чарлі Браун.
Так. Налякай нас, Чак.
Добре. Був такий же вечір, як оце зараз...
у такому самому місці,
і діти були
дуже схожі на нас.
А ще там був...
кущ.
Та не простий кущ.
Проклятий кущ ожив й усіх перелякав.
От лихо.
Я вдячний Чарлі Браунові за старання, але його розповідь не була страшна.
Це проклятий кущ!
Мабуть, я просто не вмію розповідати страшилки.
«Стати біглем-скаутом.
Намет».
«Серед базових умінь скаута
є вміння ставити намет».
«Якщо не знаєш, як почати,
то до більшості наметів додають інструкцію з поясненням».
«Після прочитання
можна ставити намет».
«Звісно, на природі
ніщо не зрівняється зі сном під зірками».
ПОСІБНИК БІГЛЯ-СКАУТА
«На мис Бігля».
Пошта. Прийшла пошта.
Пакунки для М'ятної Патті, Піг-Пена, Франкліна, Марсі.
Чарлі Браун, я тобою захоплююсь.
Тобі не приходить пошта, але ти ходиш сюди щодня.
Влітку тато дуже заклопотаний у перукарні.
Мені прислали шоколадні брауні.
У мене кокосове печиво.
Є щось для мене, Люсі?
Навряд.
Та невже.
Тобі таки щось прийшло.
Посилка?
Я б зрадів і звичайному листу.
Навіть поштівці.
Нащо комусь слати поштівку з дому?
Ти її не відкриєш?
Я насолоджуюсь очікуванням.
У посилці може бути що завгодно.
Печиво, булочки з корицею, пиріжки.
Стара книжка?
Здається, це від Снупі.
Усім присилають з дому ласощі.
А я отримав щоденник собаки.
«Розповідь про злощасний вояж до мису Бігля».
А він полюбляє додати драматичності.
«Звіть мене Снупі».
От лихо.
«Намагаючись допомогти
моїм любим біглям-скаутам здобути значки й урятувати загін,
я вирішив повести їх в епічну й амбітну пригоду».
«Пункт призначення?
Мальовничий мис Бігля, знаменитий красивими заходами сонця.
Винагорода?
Значок за скаутське мистецтво веслування».
«Нас чекає складна, а, може, і небезпечна подорож.
Зважаючи на це, я порадив усім взяти запасну пару шкарпеток».
«Перший урок плавання на каное – усі повинні гребти синхронно».
«Мабуть, слід було почати з того,
що таке весло.
Подолавши кілька перешкод,
мій вірний загін веслував, як єдине ціле».
«Та нас чекали й інші.
Веслування – виснажлива праця».
«Як лідеру мені належало підтримувати бойовий дух загону,
тож я запропонував заохотити всіх піснею».
«Я зумів підняти всім настрій,
і ми наближалися до мису Бігля,
упевнені, що ніщо не стане нам на заваді.
Несподівано вийшовши на мілину,
мій загін мав от-от дізнатися про найприємніший момент запливів».
«Переправу».
Чарлі Браун, що читаєш?
Хроніки Снупі про злощасний заплив на каное.
До злощасного ми ще не дійшли.
Можна послухати?
Ти мене знаєш. Люблю цікаві морські пригоди.
А там є якісь великі морські істоти
типу китів, акул чи гігантських кальмарів?
Поки що ні.
Надіюся, буде щось велике й рибне,
що могло б мене зацікавити.
Продовжуй, Чарлі Браун.
«Я пояснив загону,
що переправа – це перенесення каное між двома водоймами.
Загін аж пашів ентузіазмом.
Незабаром ми продовжили нашу подорож до мису Бігля.
Попри важкий тягар загін був у захваті,
бо всі знали, що я несу найважчий з тягарів –
тягар нашої дружби».
«Невдовзі ми наткнулися на розвилку
і не знали, куди йти далі.
На щастя, в нас була мапа.
На жаль, я довірив її Олів'є».
«Врешті я і тільки я,
і аж ніяк не через тиск інших, вирішив покинути каное.
Ми йшли і йшли, та от уже
до мальовничого мису Бігля було рукою сягнути.
Але як дістатися туди без каное?
Довелося імпровізувати».
Заколот? Не віриться.
Після всього що ми почули, дивно, що тобі не віриться.
Мені не віриться, що не було велетенського кальмара.
Що? Ще скажіть, що вам би не сподобалось.
«Покинутий загоном, я продовжив подорож до мису сам,
щоб обдумати, що пішло не так і чому це аж ніяк не моя вина.
Перед очима я бачив ціль,
але невблаганна доля приготувала ще один поворот».
«Точніше – переворот колоди.
Я перекинувся так близько до цілі.
Проте я не міг не думати, чи не сам накликав таку долю,
коли не прислухався до підопічних,
хай де вони зараз».
«Сам-один з мисом Бігля під боком,
я думав лише про одне: "Невже це кінець?"»
Усе, кінець?
Ні.
«Невдовзі я почув найсолодший звук».
«Поки ми вдивлялися в красу мису Бігля,
я усвідомив, що хороший лідер повинен уміти слухати.
Як і хороший друг».
Власне, непогана розповідь.
Ніщо не переплюне цікаву розповідь чи смачне брауні.
Хто буде?
- Я! - І я хочу.
Люблю брауні.
ЗА «ДРІБНОТОЮ» ЧАРЛЬЗА ШУЛЬЦА
Переклад субтитрів: Анастасія Жищинська
ДЯКУЮ, СПАРКІ. НАВІКИ В НАШИХ СЕРЦЯХ.