Žinot, ką darom?
Pasakojam šiurpias istorijas prie laužo.
- Taip! - Gerai.
Bus smagu.
Man patinka šiurpios istorijos.
Nemoku nė vienos šiurpios istorijos, Snūpi.
Gal verčiau kartu padainuojam.
Po galais.
Sutarta. Šiurpios istorijos.
Bet pradžioje norėčiau dar vieno kepto zefyro.
Nebėra?
Kaip tie zefyrai galėjo taip greitai baigtis?
Snūpi!
„Istorijos prie laužo“.
Tada ji ir suprato,
kad iš paskos važiuojanti mašina žibino ne todėl, kad norėjo ją išgąsdinti,
o todėl, kad norėjo ją įspėti...
apie nuleistą padangą.
Tai eikvoja degalus.
Žinoma.
Ne pati šiurpiausia istorija, bet verčianti susimąstyti.
Labai šiurpi istorija, Franklinai.
Man patiko, kad ji baisi,
bet dar labiau – kad pilietiškas žmogus padarė gerą darbą.
Kas kitas?
Aš galiu.
Mano pasaka vadinasi „Berniukas užkerėtomis rankomis“.
Kartą gyveno berniukas, kuriam labai patiko groti klasiką.
Kodėl negalėtum pagroti ką nors šiuolaikiškesnio, pavyzdžiui, rokenrolą?
Nesenstantys dalykai yra visada šiuolaikiški.
Fokus marokus.
Ką čia sugalvojai?
Jis stengėsi kiek galėdamas, bet muzika skambėjo ne taip.
Bethovenas virto bibopu.
Rachmaninovas virto roku.
Mocartas irgi skambėjo taip, kaip jam nepatiko.
Va čia tai muzika.
Nuo to laiko jis niekada nebegrojo Bethoveno.
Man patiko, kad tavo pasakoje yra didvyris.
Berniukas užkerėtomis rankomis?
Aišku, kad ragana.
Gerai. Kas toliau?
Aš. Dabar aš.
Kartą gyveno mergaitė, kuri labai mėgo picą.
Bet ji jos gaudavo tik ypatingomis progomis, pavyzdžiui, per gimtadienį.
Tais metais jos gimtadienio noras buvo...
valgyti picą kiaurus metus.
Kitą rytą pusryčiams ji gavo gabalėlį picos.
Pietums – irgi gabalėlį picos.
Taip ji ir valgė
vieną picą po kitos.
Marse. Gali man duot pusę sumuštinio?
Šiomis dienomis maitinuosi tik pica.
Štai. Prašau sumuštinį, pone.
Bet čia pica.
Viskas gerai, pone?
Akivaizdu, jos noras dėl picų išsipildė...
bet kas per daug, tas nesveika.
Tai vadinama likimo ironija, Marse.
Supratau, pone.
Ir tai kelia nerimą.
Kas kitas?
Vaje, sakyčiau, jau vėlu.
- Aš! - Dabar aš.
- Aš. - Leiskit man.
Ji vis perjunginėjo kanalus.
Bet dėl užkeikto pultelio
televizorius rodė vien...
žinias.
Ir jei visata plečiasi, savaime aišku,
kad vieną gražią dieną ji pasieks ribą, ir tada beliks viena išeitis –
susitraukti.
Kas tada, leisk paklausti?
Kas tada?
Man tik taip atrodo, ar mėnulis iš tikrųjų priartėjo?
Regis, likom tik mudu, Čarli Braunai.
Taip. Teisingai.
Pasakok tu.
Tai siaubinga istorija apie mergaitę, kuriai niekas nesisekė.
Ji pabudo vieną eilinį rytą...
bent jau taip atrodė.
Bet kažkas buvo ne taip.
Iš pradžių ji pabandė paskraidinti aitvarą.
Bet jį suėdė medis.
Nuo tada viskas ėjosi tik blogyn.
Nė vieno menko atviruko Valentino dieną?
Blogiausia diena gyvenime!
Daugiau niekas niekada nieko apie ją negirdėjo.
Žiauru.
Žiauriai pažįstama.
Gerai, didysis broli. Dabar tu.
Aš?
Pažiūrėkit į žvaigždes.
Gražios, ar ne?
Gana išsisukinėti, Čarli Braunai.
Pasakok savo šiurpią istoriją, Čakai.
Gerai. Na, vieną panašų į šį vakarą...
panašioje vietoje
buvo vaikai, panašūs į mus.
panašūs į mus.
Dar ten buvo tas...
krūmas.
Tik ne paprastas krūmas.
O užkerėtas krūmas, kuris atgijo ir ėmė visus gąsdinti.
Vargeli.
Vertinu Čarlio Brauno pastangas, bet jo istorija tikrai nebuvo šiurpi.
Užkerėtas krūmas!
Turbūt aš nemoku pasakot šiurpių istorijų.
„Nori būti tikru skautu?
Kaip pastatyti palapinę.
„Viena svarbiausių skauto užduočių
yra išmokti pastatyti palapinę.
Jei nežinot, nuo ko pradėti,
skaitykite instrukcijas, kurios pridedamos bene prie visų palapinių.
Perskaičius instrukcijas,
galima statyti palapinę.
Žinoma, didžiausias
stovyklavimo malonumas – miegoti po žvaigždėmis.“
VADOVAS SKAUTAMS
„Biglių Kyšulys arba draugystės krizė.“
Atėjo paštas. Dėmesio, atėjo paštas.
Siuntiniai Pipirmėtei Petei, Berniukui Kiauliukui, Franklinui, Marsei.
Negaliu tavim nesižavėti, Čarli Braunai.
Tu niekad negauni laiškų, bet vis viena ateini kiekvieną dieną.
Na, vasarą tėtis turi daug darbo savo kirpykloje.
Gavau šokoladinių pyragėlių.
Gavau kokosinių sausainių.
Man kas nors atėjo, Liuse?
Kažin.
Kad mane kur.
Kai kas atėjo ir tau.
Siuntinys?
Būčiau apsidžiaugęs ir laišku.
Ar net atviruku.
Koks tikslas siųsti atviruką iš namų?
Tai pažiūrėsi, kas ten?
Mėgaujuosi laukimu.
Šiame siuntinyje gali būti bet kas.
Sausainiai, cinamoninės bandelės ar sviestiniai pyragėliai.
Sena užrašinė?
Manau, ji nuo Snūpio.
Dauguma žmonių gauna keptų skanėstų iš namų.
O aš gavau savo šuns dienoraštį.
„Ataskaita apie nelaimę lemiančią kelionę į Biglių Kyšulį“.
Tavo šuo moka dramatizuoti.
„Vadinkit mane Snūpiu.“
Vargeli.
„Toliau vykdydamas užduotį, kurios tikslas –
padėti savo brangiems skautams užsitarnaut ženklelių ir taip išgelbėti mūsų būrį,
ryžausi leistis su jais į įspūdingą ir drąsią kelionę.
Mūsų kelionės tikslas?
Vaizdingasis Biglių Kyšulys, garsėjantis nuostabiais saulėlydžiais.
Mūsų prizas?
Ženklelis už meistrišką irklavimą.
Mūsų kelionė bus sunki, gal net pavojinga.
Todėl visiems liepiau pasiimti po atsarginę porą kojinių.
Pirmoji plaukimo valtimi pamoka – komandinis yrimasis.
Nors turbūt pirmoji pamoka turėtų būt apie tai,
kas yra irklas.
Po kelių pradinių nesėkmių
mano būrys ėmė irkluoti vieningai.
Nors iššūkių netrūksta.
Yrimasis yra varginantis darbas.
Mano, vado, pareiga yra pasirūpinti, kad būrys neliūdėtų,
todėl nuotaikai pakelti pasiūliau dainą.
Po to, kai pakėliau visiems nuotaiką,
mes plaukėme toliau į Biglių Kyšulį
ir buvome įsitikinę, kad mums niekas nesutrukdys.
Po netikėto priartėjimo prie kranto
mano būriui teko susipažinti su smagesniu plaukimo valtimi aspektu.
Pervalku.“
Ką skaitai, Čarli Braunai?
Snūpio dienoraštį apie nelaimę lemiančią kelionę valtimi.
Kol kas neišsiaiškinom, kodėl ji nelaimę lemianti.
Mes galim pasiklausyti?
Juk žinai, man patinka jūriniai nuotykiai.
Ar šioje istorijoje yra didelių jūros padarų,
pavyzdžiui, banginis, ryklys ar milžiniškas kalmaras?
Kol kas ne.
Na, geriau jau būtų kas nors didelio ir žuviško,
antraip aš nesiruošiu klausytis.
Tęsk, Čarli Braunai.
„Paaiškinau būriui,
kad „pervalkas“ reiškia valties pernešimą tarp dviejų vandens telkinių.
Jie priėmė tai labai entuziastingai.
Netrukus mes vėl leidomės į Biglių Kyšulį.
Būrys labai tuo džiaugėsi, nepaisant jam tekusios naštos,
nes visi žinojo, kad aš nešu didžiausią naštą –
esu vadas.
Netrukus priėjome du kelius
ir nežinojome, kuriuo pasukti.
Laimei, mes turėjome žemėlapį.
Deja, jį buvau patikėjęs Oliveriui.
Pagaliau nusprendžiau,
be niekieno nuomonės iš šalies, valtį palikti.
Toliau leidomės į kelią pėsčiomis
ir netrukus atsidūrėme visai šalia vaizdingojo Biglių Kyšulio.
Bet kaip ten nukaksime be valties?
Teko improvizuoti.“
Maištas? Negaliu patikėt.
Po visko, ką išgirdom, negaliu patikėt, kad tu negali patikėt.
O aš negaliu patikėt, kad istorijoje nėra milžiniško kalmaro.
Kas? Tik nesakykit, kad nebūtų daug įdomiau.
„Išduotas savo būrio, leidausi į Biglių Kyšulį vienas,
kad apgalvočiau, ką padariau ne taip, ir įsitikinčiau, kad aš dėl nieko nekaltas.
Netrukus priartėjau prie kelionės tikslo,
bet žiauri lemtis buvo man numačiusi dar vieną netikėtumą.
Netikėtumą su rąstu.
Kuris, deja, apsivertė taip arti mano tikslo.
Tą akimirką susimąsčiau, kad jei nebūčiau spyriojęsis,
o paklausęs savo būrio, kur jis dabar bebūtų,
viskas galėjo būti kitaip.
Likau vienui vienas šalia ranka pasiekiamo Biglių Kyšulio,
o galvoje sukosi vienintelė mintis – gyvenimas baigtas?“
Na, baigtas?
Ne.
„Netrukus išgirdau maloniausią garsą.
Besigėrėdamas Biglių Kyšulio grožiu
supratau, kad geras vadas turi žinoti, kada paklausyti kitų.
Kaip ir draugas.“
Nebloga istorija.
Nieko nėr geriau už įdomią istoriją ar skanius šokoladinius pyragėlius.
Kam pyragėlį?
- Man! - Ir man.
Dievinu šokoladinius pyragėlius.
SUKURTA PAGAL ČARLZO M. ŠULCO PIEŠINIŲ SERIJĄ „RIEŠUTĖLIAI“
Išvertė Laima Banionienė
AČIŪ TAU, SPARKI. NIEKADA TAVĘS NEPAMIRŠIM.