„Nerti ar nenerti“.
Nieko sau smūgis.
Aš – didinga kalnų ožka.
Į ją pažiūrėjus, viskas atrodo taip lengva.
Tu tikra šokliukė, pone.
Kas paskutinis, tas supuvęs kiaušinis.
Kas negerai, Sele?
Nerandu pripučiamo ančiuko.
Bet turi plaukimo rankoves.
Man jo reikia ne plaukimui.
O arbatėlei prie ežero.
Mums liks daugiau arbatos.
Ką darom toliau?
Pažiūrėkim, kas geriausiai moka nerti.
- Puiki mintis. - Taip!
Taip ir padarykim.
Dabar tu, Pipirmėte Pete.
Taip, aš.
Tik laukiu, kol nustos banguoti vanduo.
Tai kad jis nebanguoja.
Atsarga gėdos nedaro.
Jei jau apie tai prakalbom, tau neatrodo, kad ten audros debesis?
Nenoriu tavęs skubinti, bet aš jau beveik išdžiūvau.
Keistas būdas nerti.
Visi žino, kad geriausias būdas yra kristi kaip bombai.
Na, dabar jau konkrečiai šlapias.
Nebloga bombikė, pone.
Gražiai pasielgei, kad neparodei, jog esi geriausia nardytoja iš visų.
Na, supranti,
norėjau suteikti kitiems progą suspindėti.
Apskritai, koks įdomumas nardyt?
Gražus buvo šuoliukas, Snūpi.
Gali ir mane pamokyti?
Kaip suprantu, tu sutinki.
Kada pradedam, treneri?
Rytoj iš pat ryto. Supratau, treneri.
Nesu žinovė, bet...
argi nardymas...
paprastai...
nesusijęs su vandeniu?
Aš nieko nesakau,
bet šitaip stovim jau visą pusvalandį.
Nesitikėjau, kad bus tiek matematikos.
Ir šokam.
Aš negaliu, Snūpi.
Bet tai nereiškia, kad esi blogas treneris.
Kas atsitiko, pone?
Regis, praradai šokinėjimo džiaugsmą.
Gal plaukimas pakels tau nuotaiką?
Arba galėtum parodyti mums savo elegantišką šuoliuką nuo lieptelio.
Nekenčiu šito!
Apskritai, koks įdomumas nardyti?
Tiesiog šoki žemyn galva į vandenį, ir viskas.
Kas čia įdomaus?
Pabandysiu paaiškinti.
Viskas prasidėjo praėjusią vasarą.
Tėtis nusivežė mane aplankyt pusseserių.
Jų kieme buvo baseinas.
Tėti. Žiūrėk, kaip nersiu.
Bet aš ne nėriau.
O trenkiausi pilvu į vandenį.
Tą dieną ne vien tik mano veidas buvo raudonas.
Visą vasarą mane pravardžiavo Raudonpilve.
Nuo tada, kad ir kaip norėčiau,
negaliu prisiversti nerti.
Viskas gerai, Pipirmėte Pete. Visi ko nors bijo.
Aš bijau plikyto kremo.
Žinau, kad jis skanus, bet nepasitikiu drebančiu maistu.
Aš bijau eiti į stovyklos dušą nuo tada, kai pamačiau ten vorą.
Aš bijau, kad žmonės nepagalvotų, jog esu per daug žavi ir nuostabi.
Kas? Tai tikra baimė.
Aš bijau,
na, beveik visko.
Patikėk manim, man ne kartą teko nusivilti,
bet pasiduoti yra dar blogiau.
Niekada nereikia nuleisti rankų.
- Tu gali. - Tau pavyks, pone.
- Nebijok. - Nerk.
Pipirmėte Pete!
Man pavyko!
Štai kur mano pripučiama antis.
VADOVAS SKAUTAMS
„Nori būti tikru skautu?
Komunikacija.
Tikras skautas
privalo įvaldyti neverbalinės komunikacijos meną
ir mokėti išsireikšti be žodžių.“
Tavo šuo mums mojuoja iš tos salelės, Čarli Braunai.
Tikrai?
Sveikas, Snūpi.
„Vienas neverbalinės komunikacijos būdų yra Morzės abėcėlė.
Tai yra ženklų sistema, kuriuos atitinka trumpi taškai ir ilgi brūkšniai.“
Taškas. Brūkšnys. Taškas.
Nežinojau, kad moki Morzės abėcėlę, Franklinai.
Na, esu apie ją girdėjęs.
Vargeli.
Bet gražu žiūrėti į tą šviesų šou.
Snūpi, mes nieko nesuprantam!
„Kitas neverbalinės komunikacijos būdas yra regimoji signalizacija.
Kai bendraujama naudojantis vėliavėlėmis.“
Jis užsiima ritmine gimnastika?
„Kai niekas nesuveikia...
patartina prisiminti senas geras šaradas.“
Šarados. Du žodžiai.
Pirmas žodis. Valgyti?
Vakarienė?
Antras žodis.
Rankinis laikrodis? Laikas.
Laikas vakarieniauti. Jis nori, kad parsigabentume jį iš salos.
Kodėl negalėjai iš karto pasakyti?
Galiu prisėsti, Snūpi?
Ką čia skaitai?
„Skautas geriausiai jaučiasi gamtoje,
apsuptas nuostabios ramybės ir tylos.“
Girdi?
„Draugai blogu oru“.
Man ir taip nepatiko stovykloje, o dabar dar ir lyti pradėjo.
Lietingą dieną smagu užsiimti rankdarbiais ir pačiam susikurti saulės spindulį.
Neturiu tam pakankamai geltonų kreidelių.
Aš kalbėjau metaforiškai.
Šiuo atveju mano saulės spindulys, kurį planuoju susikurti, bus pieštukinė.
Tikiuosi, rankdarbiai tau sekasi geriau, nei metaforos.
Sele. Gal pasidarom draugystės apyrankes?
Galiu daryt bet ką, kad tik nebegalvočiau apie lietų.
Jei norit žinoti mano nuomonę,
tikra draugystė yra tada, kai trys žmonės kartu gamina pieštukines.
Tiek to.
Bet kai jūsų pieštukai ims ritinėtis ant stalo,
man nesiskųskit.
„Meistrelio ženklelį užsitarnauja tas skautas,
kuris sugeba sumeistrauti pastogę iš gamtoje randamų medžiagų.“
Kaip manai? Auksinė virvelė ar raudona?
- Abi! - Puiki mintis.
Kas?
Tiesiog, užmetimas iš viršaus atrodo gražiau nei iš apačios.
Turbūt tu teisi.
Kas negerai?
Tu versi karoliukus?
O nereikia?
Ne. Viskas gerai,
turbūt.
Kas?
Tavo mazgeliai per silpni.
Draugystės apyrankės turi būt standžios ir tvirtos.
Na, aš manau, kad draugystės apyrankės turi būti lanksčios ir spalvingos.
Aišku. Na, jų būna visokių,
turbūt.
„Puikiai sumeistrauta pastogė – tai ne tik vieta,
kurioje galima pasislėpti nuo gamtos negandų.
Tai yra tokia vieta, kuria bebaimiai skautai gali didžiuotis.“
Tu man kvėpuoji į nugarą.
Juk turiu įsitikinti, ar viską darai teisingai.
Kaip galiu teisingai daryti, kai tu man kvėpuoji į nugarą?
Dar karoliukų?
Negaliu žiūrėti.
Ką mes gaminam? Vėrinius? Papuošk nors trupučiu žėručių.
Jei išmanytum ką nors apie draugystę,
žinotum, kad apyrankės žėručiais nepuošiamos.
Žėručiai su apyrankėmis nedraugauja, aišku?
O su mano apyranke draugauja.
Gerai. Jei tau nepatinka mano apyrankė, pasidaryk pati.
Ir pasidarysiu.
- Gal aš jau... - Sėskis!
Linai, gali pasakyt Selei, su kuria aš nesikalbu,
kad ji paduotų man žirkles?
Linai, gali pasakyt Naomei, su kuria aš nesikalbu,
kad žirklės šalia jos?
Linai, gali pasakyt Selei, su kuria aš nesikalbu,
- kad aš ne... - Gal norit pasikeisti vietomis?
Ne!
Štai, prašau.
Dar viena apyrankė tikram draugui.
Viskas per tavo apyrankes su daug karoliukų.
Jei ką, jis nieko nematė, nes jį apakino tavo žėručiai.
Daugiau negaliu!
Nėra teisingo ar neteisingo būdo, kaip daryti draugystės apyrankę.
Ir dėl to tikrai neverta pyktis ar tikrinti draugystės tvirtumą.
Žinai, turiu dar vieną apyrankę.
Bet, žinoma, galiu išmesti ją į šiukšlinę.
Būtų gaila. Visai graži apyrankė.
Ir tavo. Taip gražiai suderinti karoliukai.
Galiu padovanoti, jei nori.
Kas yra matęs žalią pieštukinę?
Niekada nedėčiau pieštukų į tokią lipnią pieštukinę.
Ir aš.
„Meistrelio ženklelis duodamas ne tiek už pastogę,
kiek už komandinį darbą.
O tai ir yra buvimo skautu esmė.“
Pagaliau laisvė.
Linai. Gaudyk.
Po galais.
SUKURTA PAGAL ČARLZO M. ŠULCO PIEŠINIŲ SERIJĄ „RIEŠUTĖLIAI“
Išvertė Laima Banionienė
AČIŪ TAU, SPARKI. NIEKADA TAVĘS NEPAMIRŠIM.