Tak jo, co dál?
Práce z dějepisu, s tím ti pomůžu později!
Projekt ze španělštiny. Posunuli ti termín?
- Pardon, co? - Bože.
Spoonere, s tím projektem mu pomůžeš.
V pondělí máš zkoušku ze statistiky. JD...
- Cecku. - Nasrat.
JD ti s tou statistikou pomůže. Tak jo. Já musím letět.
- Jen tak dál. - Dík, Kohoute.
- Zatím, Grgu. - Věřím ve vás!
- Nezahulíme? - Jsem o krok napřed.
Ahoj, kluci. Díky, že mu pomáháte.
- Dobrej. - A teď sednout a makat.
- Nebo vás přetrhnu. - Mami.
Tommy se narodil šestikilový. Rozerval mě od vagíny po konečník.
- Neprošla jsem si tím, aby ho teď vylili. - Ano, madam.
- Skvěle. Měj se, broučku. - Ty taky.
- Co to bylo? - Tys jí roztrhl vagínu?
Drž hubu.
Vím, že jsme dnes měli prezentaci, ale moc těžko se učí, když se cumláte.
Nejsem zodpovědný za to, co se stane potmě.
- Myslím, že jste. - Jasně. Pa, lásko.
- Ahoj. - Ahoj.
- Jsi připravená se cítit líp? - To si kurva piš.
- Tak jo. - Beru život do svých rukou.
Ty kola jsou ještě daleko, asi sis ji nandala trochu brzo.
To je fuk.
Nasaď si ji taky, ať nejsem za blba.
- Jdeme. - Do toho.
- Jak se vede? - Dobrý.
Dobře, musím vám něco říct.
Bylo to těžké rozhodnutí, ale nabídku od Biotechy odmítnu.
Zůstanu radši tady s Archiem.
- Tohle musím zpracovat. - Řekla vám to?
Není to nejdebilnější věc, co jste kdy slyšel?
- Zpracovávám to. - Dobrá. Zpracujte to, Waltere.
Ty nový trika miluju.
Sportovní oblečení mi vždycky seklo.
Už můžu.
Jdeme na to. Jo.
Podporuju vás. Udělejte, co je pro vás správné.
- Děkuju. - Co to kurva je?
Klid, to není vše.
Ujistěte se, že se vám Archie oddá stejně jako vy jemu.
- Jasné? - Fajn.
- Jinak ho zabiju. - Já taky.
Posraný Rusko a
Stalin.
Kurva, do prdele.
Ahoj, Archie. Máš chvilku?
Jasně. Bral bych pauzu. Stejně se musím hýbat.
Rozproudit krev, že? Trochu si zatrsat.
- Přidáš se? - Ne, díky.
- Poslední dva dny rušíš hodiny. - Promiň, musel jsem, kvůli deadlinu.
Dřepím u toho už asi 36 hodin, prokousávám se tím.
Znáš ten energeťák Celsius?
Jeden student mě k tomu přivedl a docela to připomíná kokain.
Ten pocit, co po něm máš, ale ne tu temnou část kokainu,
spíš tu část, kdy je to fajn a potkáváš lidi.
Ale nechápu, že to nechají pít děti, to pro ně asi není dobrý.
- To asi ne. - Bože, mý srdce. Bije tak rychle.
Slyšíš to?
Tak já půjdu.
Už neruš další hodiny.
Je to tu jak v klubu, chápeš?
Ať se ti daří s knihou.
KOHOUT
Jak se vede? Nasrat.
Tady je.
Tak, copak?
Říkal jsem klukům v týmu, že za vámi jedu. Všem chybíte.
- Kecy. - Vážně.
- Pamatujete, jak jste močil na led? - Ani ne.
Furt to tam je. Když to přejedou, trochu se rozzáří.
To je hezké.
Díky, že to říkáte.
Tak co odvykačka?
Docela dobrý. Cristle mi pomohla.
- Našla mi úžasný místo. - To jo.
Jo. Většinu času trávím na skupinový terapii nebo hraju online blackjack.
Co jsem střízlivej, otevřel se mi novej svět hazardu.
- To je bezva. - Zábava.
- Jo, fajn lidi. - Víte, Greg nás za pár dní opustí.
Přesně.
Chceme vědět, zda se můžete po Vánocích vrátit k trénování.
Program je na osm týdnů. Měl bych ho dokončit.
- Jo. - Ale na druhou stranu nejsem sračka.
A mám v sobě démona, co křičí: „Kurva! Rokenrol!“
- Možná toho démona neposlouchejte. - Jo, to bych nedělal.
Promluvím s Waltem a zkusíme sehnat někoho na záskok, než se vrátíte.
Jo, díky.
- Já půjdu. - Dobře. Měj se.
- Díky. - Mějte se.
O pade, že vyjde nahoru, rozmyslí si to a vrátí se.
Nemyslím, že byste měl nahrazovat alkohol hazardem.
- To seš moje máma? - Ne.
Seš moje máma? Zastrčíš si kozy za pásek?
- Půjdu. - No tak.
- Panebože. - Copak, bráško?
Dělám si rešerši k práci o druhý světový. Víš, kdo je dement?
- Německo. - To by sis měl zapsat.
Zrovna mi psala tvoje máma. Jdeš s ní zítra na večeři?
Je v Bostonu. Bude fajn slyšet, že chlapi jsou fuk a já jsem srab.
To zní fajn.
Co to tu máme? „Bitva u Midway“ odkazuje
na místo, kde se odehrála, ne, že to bylo v polovině války.
- To je matoucí. - Není.
Viděla jsem Archieho.
Jen si žije, ale mě to stejně vykolejilo. Už sama sebe nudím.
Nevyčítej si to. Dostaneš se z toho rychleji než já.
Ale získat život zpět, to nejsou jen projížďky, že?
- Mám Adderall, jestli chceš. - Ne!
Možná. Nebo Dylanin program pro kariérní postup.
- Je to i můj kampus. - Jsi skvělá učitelka.
- Jsem. - Jo.
- A víš proč? - To ne.
- Řeknu to. - Prosím, ne.
- Jsi hvězda. - Je to tady.
Nesnáší to, ale já to říkám pořád.
Kašlu na to. Jsem hvězda.
- Jsi hvězda. - A jsem mega chytrá.
Jsi mega chytrá!
Vidíte, je se mnou i sranda, když chci. Jen často nechci.
Navíc jsem taková sexy holka odvedle, že?
- Na mě se nedívej, ptej se jeho. - Jsi nejkrásnější na světě.
Vidíš, s čím musím pracovat? Ty mi odpověz.
Fajn.
Možná jsem tě viděl v žebříčku sexy učitelek.
- Na jakým místě? - Na čtvrtým.
- Teda! - Pěkně, top pět!
- Jo! - První pětka.
- Čtvrtá. Pěkně. - Hustý.
Dobré ráno!
Určitě jste protrpěli dlouhou noc
nad úkolem na poslední chvíli, kterým jsem vás obdařil,
ale součástí účasti na mém semináři úrovně 400
je naprostá a absolutní oddanost velkoleposti světových dějin.
S tímto na paměti, co říkáte na mou knihu?
- Zvládl jsem prvních 600 stran. - To nic.
Snad prokážu větší výdrž při hodnocení vaší závěrečné práce a dojdu na konec.
No tak, neberte si servítky.
Tak co?
Je to literatura faktu, ale je to napsaný až poeticky.
- Trochu jak Puškin. - O to přesně mi šlo.
Puškin. Díky, super.
Takže by jí prospělo rozumné proškrtání.
No... Řekl bych, že ta délka je u takové knihy opodstatněná.
- Mohla by být kratší. - Podívejme na něj!
Někdo se rád poslouchá. Vraťte mi to.
- Stejně už to má redaktor. - Tak proč jste nás to nutil číst?
Protože jsem si vás evidentně spletl s intelektuály.
Ale to nic, noční hlídači a dýdžejové budou furt potřeba. Běžte.
- Teď jsme začali. - Vypadněte!
Co čekám od děcek, co ještě nemají vyvinutý prefrontální kortex?
Ten ovlivňuje kontrolu impulzů a rozhodování, ne kritické myšlení.
To jsem věděl.
Vím, že komplimenty máš jako palivo,
ale skutečně geniálním lidem není nutný říkat, že jsou geniální.
A jak to pak vědí?
- Nejistota mi nesluší. Setřesu to. - Vezmu tuhle stranu.
- Je tam trochu? - A je to.
Máme se skvěle. Někdo mi říkal,
že tohle místo bude příští semestr k pronájmu.
Hleď, náš nový domov.
Náš?
Čekáme dítě, broučku. Robin bude chtít bydlet s mámou.
Furt je „Robin“ děs.
Kdo tam je teď?
Někdo, kdo to místo plní dobrou náladou.
Ten rošťák předseda správní rady svoje elektrokolo miluje.
Bohužel si zlámal všechny kosti v ruce.
Neslyším vás. Než začnete mluvit, vydržte, až budu v místnosti.
To je fér.
Jak si tu ruku zlomil? Spadl?
Takže mě slyšíte.
Máte mě. Máte hlasitý projev, nemusíme být ve stejné místnosti.
Bohužel když jsem s Grahamem mluvil o hledání dalšího trenéra hokeje,
řekl, že hokejový program je zbytečnost.
To ne. Kluci do toho dávají všechno. Zničí je to.
Zlepšujeme se. Měl byste vzít Grahama na zítřejší zápas.
Proti Pruittu. Myslím, že jim to nandáme.
Doufejme. Snažil jsem se ho přesvědčit,
že ne každé rozhodnutí musí vycházet z rozpočtu.
Smál se, až mu vypadl zub.
- Dost křehký pán. - Je mu 80.
I tak nevím, jestli mu mají při smíchu padat zuby.
Nápad, jak urychlit mladým profesorům progres, jsi vykládala na potkání.
- Tvoje chyba. - Fajn přístup.
- Teď jsem proaktivní. - Bezva. Ale mám hodinu.
Až za dvě minuty.
Jo, ale včera jsem po tequile jen koukala na videa, jak vojáci překvapují svoje děti.
- Musím vymyslet, co budu učit. - Budu rychlá. Prosím.
- Dobře, spusť. - Tak jo.
S úvazkem tady máme jen jednoho profesora dějin umění
a jediný, co učí, je předmět „Akty“. Možná to ani nejsou dějiny umění.
Podívám se na to.
Mně už vyšly dva články v říjnovém čísle.
Komunikuju s bostonským Institutem moderního umění.
Může dostat do Cabotova muzea víc současných děl. A jsem skvělá učitelka.
Tak co myslíš?
Že jsi ideální adeptka na úvazek.
Pět let? Jak je to „urychlení“?
Normálně to trvá dýl. Proč jí kazíš radost?
- Ignoruj ho. Jsem na tebe pyšná. - Díky, mami.
- Není zač. - Vždycky jsi mě uměla potěšit.
- Moc mě mrzí, že tvůj otec ne. - No jo, vtipný.
- Má tě rád, jen to neumí dát najevo. - Nesnáším, když tohle děláte.
Jdu na trénink a vy si užijte, že jste tak zlý.
- „Že jste tak zlý.“ - Bručoun.
Mám vás rád a vždy budu, i když jste zlý ženský.
- Tak jak se máš? - Vlastně fakt dobře.
- Jo? - Jo. Už sundal díkybohu tu tvou fotku.
- Co? - Jo.
- Teda! - Já vím.
Teda. Tak jo.
- Mami, ne. - Co ne?
No tak. Konečně tě pouští z hlavy.
Zlato, ne.
Nepouští mě z hlavy, protože to nezvládne nikdo.
Nesměju se.
Copak si žena nemůže přát,
aby ji exmanžel po zbytek života smutně uctíval?
- Ježíš, mami. - To je špatně, že?
- Jdu do práce. - Dobře. Takže to není v pořádku?
- Mami. - Pracuju na tom.
Zlá ženská.
Tak jo, najdi si centra.
Koho máš? Vystřel, DJ!
Jo!
Věříte už na zázraky?
Pěkně. Tak jo.
Pojďte sem! Dobrá práce!
Nechci, aby se někdo bál o Brada.
Bylo tam hodně krve, ale ránu nedostal.
Stává se mu to, když je ve stresu.
- Brade, dobrý? - Jo.
Zítra nás čeká Pruitt. Jsou dobří, ale já si věřím.
Jak se cítíte vy?
- Bojím se. - Není čeho.
Minule mi vyrazili přední zuby. Mám fazety.
Dobrý je, Lucasi, že vypadají úžasně. Pruitt je skvělý tým.
Jsou rychlejší než my, rozhodně urostlejší než my.
Mají tu devětačtyřicítku. Toho týpka s velkým hustým knírem.
Nejspíš hokej hraje jen po večerech,
aby vypustil zuřivost, co nashromáždí, když celej den dře někde v docích.
A teď jsem v dost nevhodný chvíli naprosto ztratil nit.
- Neříkám to často, ale mám vás rád. - No a?
Nemažte se s nima! Jste trenér, ne chůva!
- Donnie, tohle je uzavřený trénink. - Ne pro mě. Mám odznak.
Nechal jsem ho v kině. Mám odznak v kině,
kde jsem včera byl na promítání k 15. výročí „Koupili jsme Zoo“.
- Neznám. - Bože. Změnilo mi to život.
Věděl jste, že si můžete koupit Zoo?
- Dobrý. - Je to podle skutečnosti.
- Znáte Matta Damona? - Je skvělej.
Naprosto v tom září. A neuvěříte, jaký zvířata sehnali.
- Zkouknu to. - Budete mi děkovat.
Ale co se těchhle kluků týče, v pekle nemají šanci,
dokud se budou chovat jako malý holky!
- Díky, Donnie. - Jo.
Nečekal bych, že to řeknu, ale souhlasím se strážníkem.
Ten zápas nevyhrajete, pokud se budete chovat jako malý holky.
Pro začátek, já nebyl první, kdo je nazval malými holkami.
To byl místní policista, se kterým jsem se bavil
o zapadlém filmu s Mattem Damonem. Zbožňuje ho. Koupí v něm Zoo.
Ale není v pořádku spojovat ženské pohlaví se slabostí.
Naprosto souhlasím.
Snažím se říct to, že když malé holky, čtyřleté nebo pětileté,
postavíte na led s mužským hokejovým týmem, tak je zadupou.
Ne, že prohrají, doopravdy zemřou.
Moje nakladatelka, musím to vzít. Jak je, Brendo?
Řekni Brendě, že si myslíme, že jsi hroznej.
Nečekal jsem, že se ozveš tak brzy. Moje kniha není 180 stran
o chlápkovi jménem Kohout, co střílí lidi do obličeje a smilní.
Dějí se tam i jiné věci.
Jsem jako na trní. Co si myslíš?
To je...
To je úžasné.
Paráda.
Úplně stejně jsem mohl říct: „Nehrajte jak malí kluci.“
- Tohle mi bude chybět, Gregu. - Mně taky.
Jak jako nevydáte?
Nemůžeš se takhle rozhodnout po přečtení pár kapitol.
No, někomu se to tu líbilo tak, že včera přečetl 600 stran.
Jo. Jasně.
Ta zpráva mě nadchla. Zavolám ti zpátky.
Brenda.
Jo.
Ahoj.
No?
Žere to.
- Jak jinak. - Jo!
- Pojď sem. - Obejmi mě!
Jo.
Páni. Vydají ti knihu.
Stavila se za mnou vaše matka.
Vyřídíte jí, prosím, že mě potěšilo ji vidět?
Jasně. A mám jí to podat trochu upřímněji?
To bych ocenil. Pročetl jsem si Dylanina doporučení.
Co byste říkala na to, že byste dostala úvazek ne za pět let,
ale za rok?
- To jako vážně? - Smrtelně.
Děkuji, pane. Nezklamu vás.
Věřím vám.
Ahoj, Cristle. Když tu byla máma,
padla řeč o mým úvazku?
No, kdybych řekla „ano“, byla bys ráda, nebo smutná?
Ráda.
Grahame, jestli na tom hodláš jezdit, musíš být opatrnější.
Promiň, když mám takový kolo, budu s ním skákat.
Pojďme chvilku ke mně. Ráda bych začala svou další kapitolu.
- Mám tady jméno. - Mami.
- Ahoj! - Až skončíte, můžeme na slovíčko?
Jasně.
Znělo ti to taky tak zlověstně?
Tak jo, hoši, posaďte se. Poslouchejte.
Než půjdem porazit Pruitt, jo, řekl jsem porazit Pruitt,
bylo by fajn slyšet pár slov od starýho kámoše.
Chlapci!
Bum! Nazdar!
Tak jo.
Tak jo, jdeme na to.
Kluci, vy jste tak vyrostli.
Greg říkal, že si moc nevěříte.
Chci k tomu říct, že jestli já dokázal obrátit svůj posranej život,
tak vy tam můžete naběhnout a nakopat jim prdel!
- Přesně tak! - Jo!
- Nandáte jim to. Chci, abyste tam šli... - Počkej. Vlastně můžu něco odčinit.
- Jo. Lucasi! - To nemusíte.
Lucasi, víš, jak jsi říkal, že ti pár měsíců nezabíraly prášky na ADHD?
- Jo. - Zabíraly.
Drtil jsem si je a ráno šňupal, abych vylezl z postele.
- A jaký prášky jsem bral já? - Tablety na čištění akvárka.
- Rybky chcíply. - Díky, trenére. Ceníme si toho.
- Mám další. - Ne.
- Same, pamatuješ, jak ti ukradli kolo? - Jo.
Říkal jsem ti, že na něj DJ už pár týdnů kouká
a mluví o tom, jak úžasný pocit musí být okrást přítele. Byl jsem to já.
Vyměnil jsem ho za balení plechovek JuneShine.
Oživit tohle přátelství pro vás bude zdravá zkušenost.
Přesně tak. A jestli někomu cokoliv chybí...
Vzal jsem toho tolik, že si to nepamatuju.
Třeba tenhle řetízek byl na prodej moc pěknej. Koukej. Pravý zlato.
- Fakt hezký. - Čí to je? Neile, vážně? Je to kříž.
Měl jsem tě za žida. Tak jo. Brade.
Tobě jsem pomohl. Pamatuješ na tu tvou holku, co ti dala kopačky?
To proto, že jsem ji píchal. Byla hrozná. Takže nemáš zač.
- Tak jo, chlapi. Sejměte je. Tvrdě! - Díky, trenére.
To dáte!
Tak jo, jdeme se pobavit.
Dobře. Dobrá energie.
To je ono, Bobby!
Panebože.
Pěkně! Jedem!
Tak jo, dobrý.
- Dobrá fyzická hra. - Jedem!
Je to ještě kluk.
Dost. Konec.
Pěkně! Ať stříká krev!
Ne!
Má zlomenou ruku?
Naserte si!
Jeď!
Jo!
Výborně, kluci!
Tohle je nejlepší zápas všech dob.
To byl můj syn. Můj syn dal gól.
Zvedněte ruku, koho syn dal gól.
Proč jsi musela strkat nos do toho kolem úvazku?
Víš, jak dlouho se snažím vystoupit z tvýho stínu?
Jestli čekáš omluvu, že jsem tvá máma, tak smůla.
Dala jsem ti spoustu skvělých věcí. Mozek, vlasy, dokonalý počet pih.
- Až moc. Někdy si je zakrývám. - Proč si je zakrýváš?
Díky tomu, že jsem tvá dcera, jsem šla na pohovor,
ale tu práci jsem získala sama.
- Nezískala, že ne? - Uvnitř jsi to musela vědět.
Fakt ne.
Bylo ti 29, nemělas zkušenosti, a nabídli ti práci profesorky.
Proč asi?
Protože jsem zaválela u pohovoru a měla bezva outfit.
- Bože, jsem blbá. - Nejsi.
- Jsem největší blbka na světě. - Ne. Možná naivka.
- A to s věkem zmizí. - Ježíši.
- Ty vole! Ukradlas kohouta! Super. - Ani to jsem nezvládla sama.
Asi jsem věřila, že jsem to zvládla sama, protože co se týkalo mého života,
upřímně, tys nebyla moc zapojená. Vlastně vůbec. Nevyčítám ti to.
- Trošku vyčítáš. - Trošku jo.
Víš co? Na svou obranu, to ani nebyl můj náp...
To je fuk.
Čí to byl nápad?
- Kohout! Kohout! - Tak jo, dobrý.
Dobrý. Zklidněte se.
Jsem na vás hrdý. Skvělá práce.
Moment. Kluci!
Byl to jeden zápas. To si pamatujte. Jasný?
Ale tohle je nejlepší den mýho života!
Kohout!
Tak jo. Bože! Jsem se lekl. Vyhráli jsme.
Zlato, vyhráli jsme!
Vyhráli jsme.
Jak jsi to mohl udělat?
Nevím. Asi náhoda.
Určitě už nikdy nevyhrajeme. Co se děje?
Proč jsi tady vzal práci?
Protože mě baví překonávat sám sebe a vystupovat ze své komfortní zóny.
- Obojí nesnášíš. - Už ne tolik jako dřív.
Tu práci jsi nevzal výměnou za to, že mě nevyhodí?
Byla jsem na odchodu, tati, pryč od Archieho a z tohohle akvárka.
Možná by bylo pro mě dobrý najít si vlastní cestu, ale tys mi to nedovolil.
- Nechtěl jsem, abys udělala chybu. - Můžu dělat chyby. Potřebuju je dělat.
- Nevěříš, že něco zvládnu sama. - To není pravda.
Úvazek, vůbec to, že mě sem vzali, tos byl ty.
Zlato, jen jsem se snažil pomoct. Strašně moc tě mám rád.
- Dobře. - Udělal bych pro tebe všechno.
Já vím. Tak ven s tím.
Neudělal jsi náhodou ještě něco, z čeho bych se mohla zbláznit?
Pojďme si to vyjasnit. Ven s tím.
Ne.
Začal jsem hrát online kostky s Fredem Salewskim.
- Kdo je Fred Salewski? - Táta Sunny.
Naše cesty se zkřížily. Myslím, že by se ti líbil.
Proč by se mi líbil táta Sunny?
A když hraješ kostky s Fredem Salewskim, píšete si?
Ne, není tam chat. Voláme si přes FaceTime.
- Co je to s tebou? - Vím, že jsi naštvaná.
Nejsem naštvaná.
Jsem smutná.
- Fakt jsem si myslela, že ve mě věříš. - Věřím.
Jo. Jasně.
Ještě kávu?
Ne, díky.
Dáte mi ještě kousek koláče? A jestli ucítím odsouzení, nebude dýško.
Hned to bude.
Dá si ho se šlehačkou.
Ahoj.
- Opíjíš se sám? - Ne.
Utápím žal v týhle americký parodii na čaj.
Chtěl jsem sypaný, ale to je tu za hranicemi možností.
Sypaný čaj v bistru? Buď větší snob.
Přidáš se?
Proč ne.
Nadměrná konzumace koláčů tě vždycky prozradí.
Co se děje?
Myslíš, že dokážu proplout světem sama, aniž by to skončilo katastrofou?
Sotva jsem ti rozuměl.
Katie, jsi ten nejchytřejší člověk v jakýkoliv místnosti, kde jsi.
Nevím, co chceš slyšet. Dokážeš všechno.
Ruší mi knihu.
Ať si Brenda trhne.
Vlastně mám štěstí, že v mladém věku vím,
že nejsem tak obdivuhodný, jak si myslím.
- Vím, že chceš slyšet kompliment. - To chci, jo.
Někdo mi řekl, že geniálním lidem se nemusí říkat, že jsou geniální.
Blbost. Proč být geniální, když ti to nikdo neřekne?
Tu knihu ti vydají, Archie, jsi extrémně přesvědčivý.
- Pochybuju. - No tak.
Byl sis jistý, že mě přemluvíš, abych tě vzala zpět.
Učil ses ten velký proslov.
- Dobře, že na něj nedošlo. - Ne, přišla jsi o hodně. Byla to pecka.
- Mně to přišlo neuvěřitelně jiskřivé. - To věřím.
Užijte si to.
Díky.
Co tam bylo? Jenom tak.
Nevím, že manželství s tebou byla jedna z mála věcí,
co mi nepřišla jako totální chyba.
Neber to zle, byly tam klasické úpravy.
- Tady vtípek, tam slovní hříčka. - Jasně.
Hlavní význam spočíval v tom, že kdybych měl štěstí
a dostal šanci získat tě zpátky, pak bych...
Jsem pro.
To nebyl... Zeptala ses mě na proslov. Tohle nebyl ten proslov.
Jo, ale taky jsi kdysi řekl, že mám na rozmyšlenou času, kolik chci.
Rozhodla jsem se.
A jestli je to kurevská chyba, je aspoň moje.
Takže jo, jsem pro. Nalož s tím, jak chceš.
A zaplať mi koláč.
Měla jsem i dva cheesburgery.
Co?