V pohodě?
Je to hrozně smutný.
Rudolf?
Všichni se mu posmívají kvůli nosu. No a co, že je jiný?
A Santa řekne, že Rudolf nemůže být s nimi?
Jako by sám byl dokonalej. Je to tlustej zmrd.
No tak.
Pojď.
- Tak co Díkůvzdání? - Dobrý.
Dobrý? Neživíte se psaním příběhů? Znovu a lépe.
Taky vás rád vidím, Walte. Bylo to fajn, s Katie jsme slavili tady.
Jen mě štve, že vím,
že ji něco trápí, ale nechce mi říct co. A byla trochu smutná.
- Pěna dole je nejlepší. - Kolik jich týdně pijete?
To není váš problém. Je můj a nechci ho řešit.
Jen pro info, Gregu, Cristle je zpět, kdybyste ji chtěl pozdravit.
Jak jí je?
Víte co, za chvilku se jí zeptám sám. Díky.
Jo.
Vyhýbáš se mi?
Ahoj. Ne, zrovna jsem chtěl jít za tebou.
Tohle si můžeme ušetřit, Gregu. Vlastně jsem vymyslela pravidla.
Ať zvládneme tvých posledních osm dní jako kolegové.
Dobře.
V kanceláři zákaz tepláků a kalhot zvýrazňujících rozkrok.
Dobře. To se víc týká mě než tebe.
- Taky to dodržím. - Dobrá.
- Zákaz galantnosti, abys mě okouzlil. - Furt na tebe budu milý.
Fajn. Zákaz úsměvů nebo ukazování jazyka v kanceláři. To je pro mě důležitý.
Žádný úsměv. Nevím, zda v kanceláři ukazuju jazyk.
- Vždycky, když otevřeš pusu. - Dobře. Tak já... Jo. Jasně.
- Odcházím, tak mě nesvlíkej očima. - Vynasnažím se.
- Děláš to. - Vlastně jo.
KOHOUT
Jak si jistě pamatujete, tenhle předmět je Umění napínavého příběhu.
Už jsme mluvili o tom, že první kapitola musí čtenáře fakt chytit.
V mé knize „Květ bažiny“ dostane Kohout dopis od své staré lásky.
Stojí v něm:
„Nechat tě jít byla největší chyba mého života.
Ale pokud tohle teď čteš, jsem nejspíš mrtvá.“
- Co vy na to? - Kámo, kdo píše dopisy?
Jo. A proč ho nedopsala a nevysvětlila víc?
Možná byla v nebezpečí.
Ale měla čas koupit známku a poslat ho?
- Ne. Staří lidi mají známky v zásobě. - Co je na tom špatně?
Nakonec to dává smysl. Je to skvělá knížka.
Tommy, netušíte, jak moc jsem rád, že se v hodinách zase zapojujete.
Mně neřeknete nikdy nic, když se zapojím.
Já vím. Tumáte.
Jedna. Mínus.
To je dnes všechno. Mákněte na opravách. A vaše.
- Hele. Adderral a energeťák. - Funguje pokaždý.
- Zatím, Grgu. - Zatím.
Všechno dobrý?
Známá z psychologie mi pomáhá představit si tě bez pohlavních orgánů.
Jen hladká hruď bez chlupů.
Dobře. Pořád ti chci pomoct vytáhnout známky v ostatních předmětech.
- Jo, to by bodlo. - Můj kabinet? Ve tři?
- Platí. - Tak jo.
To je tvoje.
Máš co dělat.
„jít víc do hloubky“
„rozšířit“
To tílko je úžasný. Děkuju.
Neopren zvyšuje tělesnou teplotu o 12 procent.
- Navíc zvýrazňuje svaly. - Šel bych v tom na večeři.
Co ta Biotecha, už jste se nějak rozhodla?
Stěhování do New Yorku to komplikuje. A Archie se teď o dítě víc zajímá.
Sepisuje seznam snobských britských jmen.
- Můj syn ani dcera nebudou Robin. - Ještě aby.
Ale jestli se nebude zapojovat, měla bych tu práci vzít a jet, ne?
- Smím citovat Teddyho Roosevelta? - Radši ne.
Fajn.
Život umí být plný zkoušek, Sunny.
Mějte oči otevřené a sledujte, co vám svět říká, přijdete na to.
- Děkuju. - „Věř, že můžeš, a jsi skoro tam.“
- Stejně jste tam Teddyho propašoval. - Neodolal jsem.
Takže, proč máme mít všichni stejnej klobouk?
Bude to prostě naše. Můžem bejt kluci v klobouku.
- Nasrat. - Fajn pokus, Cecku.
- Pořád budeš Cecek. - Čau!
Kohout!
Neviděli jste Tommyho? Měl ke mně přijít a nedorazil.
- Ne. - Nebyl ani na ekonomii.
Možná někde smutní, protože ho nevzal mezi kluky v klobouku.
- Naserte si. - Hezky, kluci v klobouku!
- Ani nevíte, o čem je řeč. - To ne.
Pánové. Cecíku.
Walte, četla jsem to a nebudu zakládat speciální jednotku
na hledání zloděje školního maskota. Hezký pokus. Nevolej.
- Zavolá. Pardon. - Nerada vás vidím v tomhle módu.
Díky. Neřešte to.
Chtěla jsem s vámi mluvit o vaší básni „Třešinka“.
Chápete, že trhám třešinku a ta třešinka je Eli, že?
Nemusí všichni vědět, že jsem byl panic.
Jsi má múza. Ale musíš počkat venku.
Líbí se mi. Poprvé jste napsala něco, co působí osobně.
- Ty jo, díky. - Mohla by se dostat do Review.
Tak jsem jen označila pár míst, kde byste mohla dát ještě víc ze sebe.
Být zranitelnější. Co vy na to?
Dám si mikrodávku LSD a zkusím to.
Nemusím vědět všechno.
Mám radost, když vidím studentku s potenciálem.
- Eva má fakt talent. - To má.
Opovaž se ji v tom moc podporovat. Je moje.
Svět má beletristů už takhle dost. Jako co je sakra tohle?
- KOHOUT JE ZPĚT - Protože jsem tady.
- Víš, co dělaj, když přijedou básníci? - Všichni z toho šílej?
- Nejsi vtipnej. - Ten tvůj výraz.
- Gregu? - Ahoj.
Nechávám otevřeno pro naši bezpečnost.
Vím, že to asi bylo divný, ale fakt jsem se nedíval na svůj pupík.
To nic. Je pro mě fajn vidět, jak hluboce jsi zraněný.
- To jsem, díky. - Ale potřebuju pomoc.
Co se děje?
- Tommy chce nechat školy. - To ne.
Vytočil mě, má obrovskou příležitost.
To nedopustím.
- Dobře. - Mám svolení zasáhnout?
- Jo. Můžeš ho i praštit. - Ne, bít ho nebudu.
- Mám ho ráda, ale někdy ho nesnáším. - Jo.
- Věděls, že se narodil šestikilový? - Ne. To by mě nenapadlo.
Díky.
Tak jo. Cristle,
zvládnu to.
- Nech toho. - Čeho?
- Nenech mě se zas zabouchnout. - O to se nesnažím.
Chci jen pomoct tvému synovi.
- Díky, Gregu. - Není zač.
Tak. Odtržení Jugoslávie od Sovětů.
V této části uvidíte falšované dopisy, dokonce i cameo od Řeků.
Miluju ty snědý parchanty.
To si nepište. Jo, to si vezmu.
Tak jo. Rozjedeme to.
Co ten svár způsobilo? Ano, Liv?
Tito se vzepřel Stalinovým snahám ovládat politiku Jugoslávie.
- Výborně. Jako vždy. Díky. - A jsem zpátky.
- Klídek, hlavně se nesvlíkej. - Aspoň zná mý jméno.
Moje taky.
Objevoval se rostoucí vzdor po celém Sovětském svazu. Ano, Liv?
Heather říká, že k tomu rozkolu přispěl i ekonomický tlak západu.
- Výborně, Heather. Díky. - Výborně, Heather.
Ty mrcho.
Dámy.
Mi casa je váš casa.
Vypadáš sám se sebou spokojenější než běžně.
To je přitom docela těžký.
Mám pocit, že v poslední době učím na úrovni virtuosa.
„Dobré mámy mají děsivé myšlenky.“ Co to je?
Knížka o rodičovství. Víš, že 90 procent prvorodiček má vtíravé myšlenky?
- To jsem slyšela. - „Co když je dítě nemocné?“
- „Co když mi spadne?“ - To může.
„Může si myslet, že mám hezčí vlasy, a v noci mě ostříhá.“
- To je možný. - Bože.
Bouří se ti v těle hormony, zlato.
Nemyslím, že chápeš, co se děje.
- Emočně. - Má pravdu.
Koupila jsem ti knížku o Montessori.
Broučku, rodičovství je víceméně instinktivní.
Víš? O mě se jako o otce bát nemusíš.
Celé dny trávím formováním mladých myslí.
To je vtipný, zrovna jsem si tě projížděla na webu „Oznámkuj profesora“. Jen tak.
Tohle mě zaujalo. „Profesor Bates je arogantní a sebestředný.“
- Aroganci neberu jako zápor. - Aha.
„Profesor Bates nezvládá kritiku. Je hned defenzivní.“
To je absurdní. Nejsem defenzivní. Kdo psal tyhle lži?
Ne, fajn, teď se slyším. Jsem rád za zpětnou vazbu.
Tohle je dobrý. Profesor Bates je největší kretén.
- To tam není. - Ne, to jsem chtěla říct.
- Sedni si na chvilku. - Nech mě, mám práci.
- Jak je, Kohoute? - Čau.
Sedni si, prosím.
Co to děláš? Nemůžeš nechat školy.
- Co? - To nedělej.
Proč ne? Na vejšku mě donutila máma.
- Stejně mi to nejde. - No tak. To je vejška jen o tomhle?
- Asi jo. - Táta říká, že známky jsou všechno.
Můj táta si vzal holku o dva roky starší než já. Kočka. Mate mě to.
- Bral bys ji, co? - O to nejde.
To jsou důležitý věci, ale my se s naším tématem přesuneme.
- A tvýmu otci gratuluju. - Díky, Grgu.
Tak pojď.
- Kohoute, tys ani na vejšku nešel. - Nešel. A lituju toho.
Jako kluk
jsem byl fakt smutný, docela samotář.
Furt trochu jsem.
Když tě vidím, jak chodíš po kampusu a jsi obklopený lidmi,
přeju si, abych to v tvým věku měl.
Ti kluci za tebou jsou totální idioti, ale tví idioti.
Neopouštěj je.
Bydlím tu, furt je uvidím.
- Budeme se dál vídat, ne? - No jasně.
- Přestaňte. - Neboj, nebudu číšníkem navždycky.
Je spousta věcí, co můžu dělat.
Vždycky jsem chtěl být polda. Jsou to drsňáci.
Promiňte, můžu poprosit o pozornost?
Vracím se po svých stopách. Byl jsem tady včera.
Neviděli jste mou zbraň?
Koukněte pod stoly, pod židle.
Jak jdou ty úpravy?
- Nijak. - Nestíháte to?
Ne. Ponořila jsem se do tý zranitelnosti...
Byl to děs.
Připadám si jako nahá. Ale ne tak, jak se ráda vystavuju.
Je děsivé dát do své práce sebe, ale to umělec dělá.
A to je to, nejsem umělec.
Studuju obchod.
Musela jsem tátovi slíbit, že budu finančník nebo krypto magor.
Ta poezie je fajn, ale je to oáza. Tohle nebude můj život.
Tommy jde na nějakou obhlídku, aby zjistil, jestli chce být policistou.
Není to šílený?
To je ten kluk, co občas bydlí u tebe a chceš ho tajně za syna?
Zlato, no tak, to není tajný.
Jsi v pohodě?
Zdáš se poslední dny v útlumu.
Nemáš trénovat?
Mám pocit, že to začalo to ráno po Waltově oslavě,
když jsem tě viděl nést dvě kafe. V mým oboru se tomu říká „stopa“.
Myslím, že vím, co se děje.
Vážně?
S někým se vídáš
a máš výčitky kvůli Archiemu.
Teda. Trefa.
Jsem profesionální autor vtipných akčních detektivek. Kdo to je?
Je tady?
Jo.
- Vážně? - Jo.
Kde?
Tamhle. Hunter, ten barman.
Ten se mi líbí. Nešetří na oříškách.
Tím mě dostal.
- Běž za ním. - Nevím, budu sedět dál od něj.
- Zlato, kašli na Archieho. - Jo.
- Zaměř se na sebe. - Tak jo.
Zeptej se ho... Ne, chtěl jsem se zeptat, zda má oříšky.
Nezeptám. Jdu za ním, aby tenhle hovor skončil.
- Mám tě rád. - Já tebe.
No tak! Brusli rychlejc!
- Jen se rozcvičují. - Vím, já taky.
Sejmi ho!
- Ahoj. - Ahoj.
Doraz ho!
Do toho!
Položím ti hlavu na rameno.
- Jsem tu na rande. - To zvládne.
Výborně! Maskot je zpátky.
- To není náš člověk. - Někdo ho zastavte! Hej!
Jasně, jo. Já jsem polda. Podržte to. Vrátím se.
Já jsem policie! Zastav!
Hej!
- Ahoj. - Čau.
Čau.
- Je to doba. - Jo.
- Jaký bylo Díkůvzdání ve Wisconsinu? - Zajímavý.
Rodina Sunny má hodně ráda elektronickou hru „Simon“.
- Světýlka, zvuky... - Vím, co je Simon, znají to všichni.
Jasně. Já to neznal.
Tak moc, že na mě všichni pak křičeli.
Rád jsem tě pobavil.
- Děkuju ti za závislost na croissantech. - No jo.
- Jsi jako dealer. - První je vždy zdarma.
- Pravda, co? - Jo.
A přestal jsi je nosit.
- Katie... - Nemůžeš slíbit tisíc dnů na rozhodnutí.
A pak mi dát jen dva. To není fér. Teď jsem před tebou smutná.
A to jsem chtěla jen jít pro svý tři croissanty.
- Jo, tři, protože jsem šílená. - Nebreč, zlato.
Neříkej mi „zlato“. A neříkej, ať nebrečím, můžu brečet, když chci.
A teď moc nechci. Jen je trošku těžký přestat. Díky.
- Tak jo. - Snad jsi na Sunny hodnější.
Nazdar, co to děláte?
- Poldovský věci. - A ukazuje mi u toho kapelu Creed.
Můžeme si promluvit venku?
Tak jak to jde, hoši? Dali jste hodně pokut?
Ani ne. Lidi na tý červený furt zastavujou, i když jsme ji vypli.
To je blbý. Počkat, co?
Chtěl bych klukovi ukázat akci,
ale jediný nevyřešený zločin je ten ukradený kostým maskota.
Skvěle se bavím. Ukázal mi, jak se zachází s radarem.
- No jo. - Běžím 12 kiláků za hodinu.
- Mám bejt atlet. - To není tak rychlý.
Je to klišé, ale fakt dávají koblihy zdarma.
- Můžu dostat ještě? - Běž to zjistit, šampione.
Jo.
Tommy!
Strážník Tommy, ať už se dál jmenuje jakkoliv.
- Jeho máma chce, aby dodělal vejšku. - Dobře.
Moje máma chce, abych navštívil ji a její přítelkyni, ale ne, díky.
Ten kluk cítí volání. Kdo jsme, abychom mu bránili?
Tohle nejsou kněžské sliby. Nechte ho být.
Nechte ho dostudovat. A navštivte svou mámu.
Aby bylo jasno, nejezdím za ní proto, že má přítelkyni,
ale protože ta přítelkyně je Sharon, která je naprosto příšerná.
Tommy je dospělý chlap, co se může rozhodovat za sebe,
přesně jako já, Sharon.
- Nutíte mě k tomu. - Ne.
Chcete použít svoji propustku z vězení teď?
Tak moc mi na tom záleží, že obětuju tu bezvýznamnou věc.
- Dali mi tucet. - Super.
- A co ten pytlík? - Vaše zbraň.
- Jo. - Prej jste ji tam minule nechal.
Jo, nechal, je moje.
Takže, strážník Donnie mi zrovna říkal, že jsou i nevýhody téhle profese.
Ne, já... Vlastně jo.
Tommy, je to na hovno. Bejt polda je děs.
- Říkal jste mi, že je to bezva. - Lhal jsem ti, Tommy.
Protože lžu dětem. To poldové dělají.
Padáme odsud. Můžeš řídit.
Vlastně ne. Tommy, ne! Vrať mi je.
- Co? - Já řídím. Vem tohle.
- Neupusť to. - Tu zbraň vezmu. Bože.
Evo, můžeme si jít někam promluvit?
- Jo. Jasně. - Ne.
Vemte si kalhoty.
Jo.
Pořád na tý práci poldy nevidím žádný mínus.
Jako,
krátkej výcvik, dobrý benefity,
auto zdarma.
Jo, nejdřív je to adrenalin. Ta moc.
Dojde ti, že můžeš zastavit Vince Martinelliho,
co na tebe byl na střední hnusnej, kdy chceš.
Ale pak ho začneš zastavovat dvakrát, třikrát týdně,
jen abys něco cítil.
Kapitán na tebe řve, že ti šlape na paty,
že si prej najme právníka. A asi má recht.
Myslíš, že ti kluci na stanici kryjou záda, ale ne.
Všichni si naplánovali výlet do kasina.
Bez tebe.
A všichni jeli.
Dokonce vzali i tu Sharon. Jak se s ní vůbec seznámili?
Myslím, že se Donnie snaží říct, že o tom musíš popřemýšlet.
Jo.
- Hlavní je, že je to prostě práce. - Jo.
- Nic moc vzrušujícího. - Přesně.
Počkat, posviťte tam.
Nikdo ani muk.
- Poběžím, jeďte za ním! - Utíkej!
Policie!
Běžte, doženete ho! Kde jsou klíčky?
Stůj!
Utíká!
Hej!
Děkujeme.
Fakt mě zamrzelo, když jste řekla, že nebudete umělkyně.
- Moje chyba, divo. - Víte proč?
Vy už umělkyně jste.
A nebojte, nezavolám tátovi a neřeknu:
„Zapomeňte na Goldman Sachs, měla by být pouliční básnířka.“
To by mu mrdlo.
Hej! Stůj! Jménem zákona!
Dobře.
Řekla jste, že vám poezie dělá radost. To stačí.
Vím, že když s něčím bojuju, můžu se opřít o své umění.
Nicméně,
podívejte se na úpravu.
Sakra!
Je na straně dvacet.
„Nebyl to květ...“
Nedám to tam, pokud nebudete chtít.
To ne,
chci, aby tam byla.
Diva. To zní fajn.
- Můžete mi tak říkat pořád? - Navždycky, divo.
Teď tě dostanu.
Hej.
Jo!
Dvanáct za hodinu, svině!
Cecku?
Co sakra blbneš?
Jak můžeš tak běžet s tou obří hlavou?
Já nebo on?
Už nemůžu bejt dál Cecek. Myslel jsem, že tímhle se to změní.
Lidi si jen řeknou, že Cecek ukradl kostým maskota.
- Kurva. - Už ti nebudu říkat Cecek, jo?
- Kohoute? - Budu se snažit.
- Sakra. Jsem v hajzlu. - Neboj. Zmiz.
- Dobře. - Běž!
Nazdar!
Našel jsem klíčky. Byly v zapalování.
- Bylo nastartováno. - Mám hlavu. Běžel tam.
- Jo! - Určitě?
Tam někde je!
Nesnáším couvání.
- Mám tam místo? - Dobrý, jeďte!
- Vidíte tam? - Jo! Ne!
- Čteš to. - Vím, že jsi to chtěla, jen to trvalo.
Kluk, holka, to je fuk.
Oni nás neporazí. Zvládneme to.
- Dostala jsem nabídku v Biotechy. - Co?
- Jo. Plat je dobrej. - To je skvělý.
Mám nastoupit v lednu v New Yorku.
Ale tam nejsem.
Nevezmu to.
- Pro dnešek stačilo. - Proč? Zrovna se učím o...
Chápu. Tohle je lepší.
Obrovská chyba! Vem tu práci!
Myslím, že bych byl mizernej polda.
- Všechny bych nechal jít. - Jsi dobrej kamarád Cec...
JD. To bude těžký prolomit.
Můžeme mu dál říkat Cecek. Jen ne před ním.
Dobře. Beru zpět to o dobrým kámošovi.
Nechci znít jako kolovrátek, o tom s tou vejškou.
Není to pro mě.
Hele, mohl bych se tím prokousat, nějak prolízt.
Ale proč?
Psaní je jediná věc, co mě baví, a i v tom jsem marnej.
- O čem to mluvíš? - Můj úkol.
Těch poznámek. Vypadalo to jako můj ksicht, když se osypu.
A Spoonerův byl čistej, jen velký plus.
No, Spoonerova práce...
Neříkej mu, že to víš, ale z něj spisovatel nebude.
Já vím.
Povede tátovu ropnou firmu, možná si to rozdá s macechou.
Tommy, tvůj byl popsanej, protože myslím, že máš potenciál.
Jen kecáš, protože nechceš, abych odešel.
„Bernice zírala na to, jak leží na zemi.
Krev vytékala zpoza jeho stínu.
A zasmála se.
Jedno dokonalé ‚cha‘.“
- To je ode mě. - Jo, já vím.
Skvělou větu si skoro vždycky zapamatuju.
Kéž bych ji napsal.
- Vážně? - No.
- Jsem dobrej? - Zatím ne.
Ale když mákneš, můžeš bejt dost dobrej.
Dobrou.
- Kéž bych byl neviděl tvý péro. - Kéž by, Tommy. Kéž by.
Zdravím.
- V pohodě? - Ne.
Došel mi džem.
- Neskončil jste? - Nakonec ne.
Správně.
Něco vás trápí. Váš táta je nejlepší.
Fajn.
- Pořád je můj. - Jo, já vím. Závidím vám.
Můj táta na mě sere.
Máte fakt štěstí.
- Klidně jděte. - Jo.
Fajn.
- Ahoj, zlato. - Ahoj.
Ahoj. Jsem rád, že jsi tady.
Něco pro tebe mám.
- Vážně? - Jo.
Ježíši.
Tati!
Tady máš helmu.
- Prosím, nos ji. - Jasně.
To je fakt skvělý.
Tak co je?
Musím ti něco říct.
Víš...