www.titlovi.com
Имате ли нешто за јело?
Веома сам гладна.
Спусти косу.
Не пролазиш као дечак.
Спусти косу.
Не плашим се.
Путници су по овим брдима причали о јунаку Робину Худу. Он штити нејаке.
Нико не штити нејаке.
А није био никакав јунак. -Молио се три пута дневно и давао сребро сиромашнима.
И имао је љубав леди Маријан. Зар то није јунак?
Леди Маријан потиче из приче старог пастира
коју је испричао приповедач, нажалост пијанији од мене.
Била је велика љубав Робина Худа.
За човека попут њега не постоји велика љубав.
Познавао сам оне који су срели тог човека. Желиш ли да чујеш једну тајну?
Желим. -Никада се у животу није помолио.
Те приче које се шире земљом лаж су на лаж.
Био је убилачки разбојник који је можда пререзао гркљан једном шерифу
и многим другима. Људи су видели смисао тамо где га није било.
Није био јунак. Пљачкао је и убијао из чистог задовољства, ништа више.
Те које си упознао...
јесу ли рекли да се кају због својих злочина?
Претпостављам да је био уморан.
Рекао бих да, ако сретнеш тог зликовца Робина Худа, треба одмах да побегнеш
и сачуваш оно мало живота што ти је остало.
Опроштење наших грехова.
Кроз Исуса Христа, Господа нашег.
Амин.
Ко ти је био род?
Вилијам Вејнрајт... из Пикеринга.
Пикеринг?
Отац?
Деда?
Требало је да се окупаш или да сачекаш да ветар промени смер.
Или да пребациш тежину на задњу ногу.
То је све. Добро си се борио.
СМРТ РОБИНА ХУДА
Превео: Dr IggY
Певају лажи.
Та глупа светина.
Лажи о његовом јунаштву и доброти.
Али крвни дугови се плаћају.
И поколења његових жртава га лове.
Јер истина је...
да нико није био злобнији и окрутнији од убилачког разбојника Робина Худа...
и његовог Малог Џона.
Разговарај са Томасом.
Обешен је на југу. -Вил?
Распорили су га.
Немам кога другог да питам.
Шта се догодило? -Зовем се Едвард.
Ко је био Едвард?
Срео сам га на путу, пре десет лета.
Брат му је умро. И пошао је да на братовљевој земљи гаји раж и грашак.
Нико није знао Едвардово лице.
Па сам га убио. Сада сам ја Едвард.
А Маргарет је добра жена. Добро је имање.
Шта се догодило? -Једна породица која је живела на тој земљи ме је разоткрила.
Узели су ми имање. Узели су ми Маргарет. Покушали су да ми одузму живот.
Не могу сам да вратим оно што је моје. -Није твоје.
То је моја породица.
Уморан сам, Џоне.
Едварде.
Уморан сам, Едварде.
То би била велика битка. Она о којој би се причале приче.
Јесу ли снажни? -Јесу. Потичу из старе породице.
Кажу да вуку порекло од Викинга.
Постоји прича да се њихов предак једном борио с медведом.
То би била велика битка, Робине.
Колико их има? -Четворо? Петоро?
Заједно можемо да их савладамо.
Вероватно ћемо погинути.
Робине!
Хлеба?
Ово је добра пустоловина.
Добра пустоловина.
Сећаш ли се кад смо срели лончара? Јесмо ли га оставили голог или смо га убили?
Покушао сам да испричам ту причу, а неко је рекао да смо га оставили голог.
Али нисам могао да се сетим. Увек си је лепо причао, Робине.
Зашто бисмо га оставили голог?
Не знам.
Била је то шала.
Никада нисмо срели лончара. -Како мислиш да га никада нисмо срели?
Мислим да се то никада није догодило. То је само прича коју си негде чуо.
Али да смо срели лончара, убили бисмо га. -Запамтио бих да је то била прича.
Ево. Причај ми о својој жени.
Маргарет.
Она је добра жена. Веома је добра жена. Побожна је.
Учи ме да се молим. -Опиши је.
Да је опишем?
Коса јој је црвена.
Црвена као? -Црвена као свежа крв. -Не, не као крв. Не, не, не.
Нешто што је црвено и лепо, као она.
Црвена као... Не знам.
Као залазеће сунце. -Да, као летње сунце на заласку.
Маргарет је добра жена. С косом црвеном као летње сунце на заласку.
Брине о мени.
А ја бринем о њој.
Робине, иза планина има слободне земље.
Много места за нови почетак.
Не, не желим да почињем изнова.
Желим достојну смрт.
Едварде! -Бежи, Хендри! -Едварде!
Бежи, Хендри, трчи! Одмах! -Едварде! -Назад!
Хендри, доведи остале! -Едварде!
Едварде, љубави...
Чувај малу Маргарет.
Мала, не брини.
Не брини. Дођи овамо, дођи овамо. Безбедна си. Безбедна си, кћери.
Помолимо се. Помолимо се.
Господе, Боже наш,
подари нам милост да Те желимо целим својим срцем. Хајде, моли се.
И да Те, нашавши Те, заволимо.
И да Те, љубећи Те, замрзимо грехе од којих си нас искупио.
Ради Исуса Христа. Амин.
Да. Да, добро. Добро.
Жао ми је.
Жао ми је. Тако је било кад сам се пробудио.
Тако је било кад сам се пробудио. -Рођаче. -Тако је било кад сам се пробудио.
Жао ми је.
Вапимо Теби, Господе.
Смилуј нам се.
И подари опроштај. -О Царе небески и вечни Господе,
услиши наше молитве које Ти узносимо.
И подари опроштај. -Посети болесне, ослободи заробљене,
помози удовици и сирочету.
И подари опроштај.
Згрешили смо и удаљили се од Тебе.
Хоћеш ли нас, Искупитељу свих, спасти?
И подари опроштај. -Смилује се покајницима
и спери љаге греха.
И подари опроштај.
Амин.
Убиј га!
Годвине!
Не!
Не. Молим вас. Молим вас. Молим вас, молим вас!
Маргарет? Маргарет! -Не, не.
Џоне! Немој!
Мали Џоне!
Пре двадесет зима убио си мог рођака,
Волтера из Хатерсиџа.
Убио си моје синове и мог унука.
Као крвнину... Прихватам твој живот...
и живот твоје ћерке.
Гнусни злочини...
убица мушкараца, жена и деце...
Не...
Не... Не! Не! Не! Не! Не!
Не!
Робине? Чуо сам приче о скривеном приорату.
Тамо живи приорица која је старија него што ико памти...
има исцелитељске моћи.
Одвешћу те до ње. Поново ће те излечити.
Чуо сам невероватне приче.
Робине, морамо да те оставимо.
Ловиће нас.
Погледај снег...
чудно је што пада овако касно.
Али неће се задржати на земљи...
и дуги дани ускоро ће доћи.
Неки човек те је довео овамо.
Затворио ти је ране ватром и није то лоше урадио.
Овде си већ шест дана.
Имаш ране на стомаку. Ребра и нога су ти тешко поломљени.
Разумеш ли моје речи?
Где сам ово? -У Приорату Светог Клемента.
Ово је место на којем можеш да оздравиш. -Ко... Који је ово град?
Овде нема града.
Знаш ли причу о Савлу?
Шта? -Почиње овако: некада је живео човек по имену Савле...
који је претио ученицима Господњим.
Отишао је првосвештенику и затражио од њега писма за Дамаск,
за синагоге. Да, ако наиђе
на било ког мушкарца или жену тог пута, одведе их свезане...
То је све што треба да урадимо.
Само неколико капи.
Није превише болело?
Није.
Ја сам сестра Бригида. Како се ти зовеш?
Рендолф.
Онда ти дугујем извињење, Рендолфе.
Какво извињење?
Преклињао си ме да те пустим да умреш.
А нисам.
Рекао си да је тако исправно. -Имао сам грозницу.
Па, грозница ти је прошла.
Сада се одмарај, Рендолфе.
Тело ти је прекривено ожиљцима.
Да ли намераваш да наудиш било коме у овом приорату?
Не.
Хоће ли нека невоља доћи овамо за тобом?
Неће.
Нећеш наудити никоме од њих.
Сад назад у кревет.
Сад назад до врата.
Сада отвори врата.
Иди колико год желиш.
Вилијаме, пажљиво, молим те.
Можеш ли да веслаш?
На западној обали има један чамац.
У реду је. Можеш остати овде ако будеш помагао у воћњаку.
Ја... нисам земљорадник.
Онда не знаш да ловиш. -Знам да ловим.
На овом острву има нешто дивљачи.
Али не, нећеш ловити. Не можеш ни да натегнеш лук.
Могу да натегнем лук. -Углавном су зечеви. Знаш ли да постављаш замке? -Знам.
Добро. Али не више од шест замки, иначе се дивљач неће обновити.
Можеш ли да поставиш шест замки?
Могу.
Добро. Онда ћеш остатак времена помагати у воћњаку.
Покушаваш да побегнеш?
Ћутљив си.
Ћутљив сам и спор.
Ћутљив јеси, али мораш и да будеш спор. Богаљ си.
Да, губавац си. -У реду је бити спор. Овде смо безбедни.
То је баш нешто што кажеш. Знаш ли то?
Знам, јер нам је она обезбедила сигурност. -Ваша приорица?
Била је као ми. Доживела је велику тугу. Велику патњу.
Рано је остала удовица.
Али кроз ту тугу пронашла је снагу да нас излечи.
Па, не изгледаш баш као да си излечен.
Приорица ми је једном испричала причу о великом филозофу...
највећем филозофу свога времена.
Али једног дана његов краљ се окренуо против њега.
Бацио га је у тамницу да га муче и погубе.
Али у својој беди, када више није имао ништа, дошао је анђео
том филозофу и проговорио му. И од њега
је научио да није важно ако је цео свет пун беде...
и ако му је остала само смрт.
Јер је имао једну ствар коју нико није могао да му одузме.
Имао је свој ум.
А у свом уму...
имао је Бога.
Никада није касно да пронађеш мир.
Шта радиш? -Сваког дана веслам преко.
Твој пријатељ је био довољно снажан да те пренесе, али неки нису, па их превозим.
Хоћеш ли и мене превести? -Нећу. Моћи ћеш сам да веслаш кад ојачаш.
За сада ради своје послове. Замке, чујем. -Ја ћу ловити. -Не, нећеш ловити.
Губавче, шта се догодило том великом филозофу?
Мучили су га и погубили, наравно.
Наравно.
Губавац је довео некога!
Са удаљене обале!
Тата је мртав.
Како је девојчица?
Дођи да ти покажем своје дрвеће.
Ово су зове. Беремо их крајем лета.
Знају ли шта си био пре овога? -Мораћеш да станеш с ове стране
јер на ово уво боље чујем.
Крушке берем одмах после тога.
А шта сам ја био пре овога? -У најбољем случају, плаћеник.
Да, у најбољем случају.
То нам се види!
Сећаш ли се дрвећа? -Крушке и зове. -Одлично.
Неки од њих знају. Али приорицу није брига ко смо били.
А јабуке беремо у јесен.
Да ли је, овај, причала шта јој се догодило?
Па, приорица се брине о девојчици.
Требало би да разговараш с њом, ако си забринут.
Које је оно дрвеће било?
Крушке, јабуке и зове.
Одлично.
Ово ће бити последње пуштање крви.
Иако твом телу предстоји још много опоравка.
Уморни сте. -Јесам.
Али била сам уморна и раније.
Девојчица не спава.
Шта јој се догодило?
Страшне ствари.
Испричала вам је своју причу? -Не, не говори. Не једе и не спава.
Како се зове?
Маргарет.
Ко је она?
Упознао сам њеног оца. Земљорадника.
Па, мртав је. -Изгледа. -А мајка?
Мислим да је мртва. -Како? -Не знам. Одавно.
Убијена? -Можда.
Веома добро лажете.
Да ли је девојчица видела?
Могла је.
То је превише за једно дете.
Жао ми је због вашег пријатеља.
Хвала. -Желите ли да се помолим за њега?
Како желите.
Како се звао?
Едвард.
Нека се не плаши срце ваше, јер верујете у Бога и верујете у мене.
У дому Оца мога има много станова.
И кад вам приправим место, доћи ћу и узећу вас к себи.
Јер где сам ја, биће и он.
А пут којим идем, он зна.
Има нож. -Маргарет! -Убола ме је! -Маргарет!
Све је у реду.
Маргарет, све... све је у реду. Маргарет, све је у реду.
Не познаје ово острво. Има дивљих свиња.
Маргарет! -Маргарет! -Маргарет! -Маргарет! -Маргарет!
Маргарет!
Дај.
Они људи који су те повредили,
знају ли да си овде?
Како се ја зовем?
Изговори моје име.
Рендолф.
Тако је.
Ко је Мали Џон?
То име немој никад да изговараш.
Ако изговориш, доћи ће мачка и појешће ти језик.
Све је у реду.
Спавај.
Ја ћу мотрити на олују.
Добро, лези.
Затвори очи.
Можеш да спаваш.
Спавај.
Хвала ти што си је вратио.
Није то ништа.
Знаш ли причу о овом приорату? -Не.
У давна времена, пре историје, ово је било свето место древних Друида.
Обожавали су непознате богове.
Клањали им се у овим шумама.
Затим су давно дошли Римљани и осетили моћ овог места,
па су подигли своје храмове.
И народ за народом осећао је то, па су долазили овде да се моле.
Безбројни богови, племе за племеном,
који не би ни знали да разговарају једни с другима.
Па ипак, све нас је привукло ово место.
Верујеш ли да на овом острву има магије?
Верујем да у њему има моћи.
Видео сам моћ прича.
Њима се људи могу навести да чине страшне ствари.
А онда те страшне ствари постану приче.
А приче...
Не. Ниједној од њих не можеш веровати. Не можемо им се поверити.
Ножеви секу хлеб исто као и месо.
Све је питање равнотеже. -А има ли равнотежа последњу реч?
Мислим да, кад равнотежа не би имала своју улогу, ми не бисмо били овде.
Овај свет не би... постојао и...
не бисмо разговарали.
Размишљаш ли икада о томе?
О невероватној прецизности равнотеже током тако дугог времена.
О равнотежи потребној да настане једна реч, било која одређена реч.
Која може прећи с усана и...
бити схваћена у два ума.
Рендолфе.
Хвала ти.
Ниси гладна?
Не?
Ускоро ћу умрети.
Како то знаш?
Осећам то у себи.
Како се осећаш?
Делује исправно.
Неко је тамо.
Вода је данас била дарежљива.
Почни од стопала. Мали резови. Добро. Сада друга.
Добро. О.
У реду. Добро. Тако, сада наставимо низ предњу страну.
Право преко стомака. Добро.
Добро. Дај ми. Добро. Пази на овај.
Баш овако... баш тако. То је то. Уради други.
Тако је, тако је, тако је. Повуци.
Ти си храбар младић.
Хвала, сестро.
Јеси ли гладан, Артуре?
Јесам, сестро. -Сара ће ти вечерас спремити добру вечеру.
Чорбу од харинге. Чорбу од харинге.
Да ли то волиш? -Да. -Одакле си, Артуре?
Са породичног имања код Кесвика. -Код Кесвика? -Да, господине.
Рендолф. -Рендолф. Код Кесвика. -Губавац каже да тражиш своју сестричину.
Да. -Напали су вас?
Јесу. -На путу?
Да. -Овде сте безбедни. -Који пут?
Пут за Кесвик, господине.
Хвала Господу што си преживео. -Захваљујем Му.
Шта кажеш на крушке с медом после вечере, за толику храброст?
Хвала, сестро. -Добро.
Мала Маргарет. Онај човек, Артур.
Јеси ли га икада видела пре него што си дошла у приорат?
Маргарет.
Они људи... Људи који су повредили твог тату.
Јеси ли им видела лица?
Тата ми је рекао да бежим.
Тата је престао да се моли.
Био је љут.
Молио се у себи.
Како се тата зове?
Твој тата је твој тата.
Донеси то овамо.
Ово је одлично урађено.
Видиш како се овде природно савија.
Да. Сада мораш да га избалансираш да се равномерно савија.
Зато овај део овде треба да се истањи. Важи?
Можеш ли да направиш један за мене?
Желиш да ти направим лук?
Може.
Данас сам се сетила приче песника по имену Лукреције.
Писао је о ономе што називају атомима.
Говорио је да, ако раставиш дрвеће, људе и камење,
то су најситнији невидљиви делови
од којих је све створено.
И ти атоми плове кроз празнину и...
па, понекад, без икаквог разлога, промене свој правац.
Сасвим мало, ни колико влас косе.
А да није било тог малог...
непредвидивог скретања које тера атоме да се укрштају и преплићу...
ништа под небом не би постојало.
Да. Добро. Јаче. Тако је. Добро.
Добро је. Јаче.
Дај да ти помогнем.
Ухвати онај. Добро. Ето га!
Добро.
Који ти се више допада за твој лук? Хајде да их погледамо. Добро.
Ето. Оба су добра.
Маргарет! Маргарет! Дођи да се играмо!
Артуре. Знаш ли да постављаш замке? -Да. -Добро.
Треба ми снажна рука. Пођи.
Има ли твоја породица земљу?
Да.
Колико вас има?
Не знам.
Јесте ли добро?
Јесам. Јесам. Само више нисам млад као некад.
Треба ми помоћ да устанем.
Хвала.
Баш су те добро нагрдили.
Јесу. -Ко?
Један човек. Неколико људи. Разбојници. -Један човек? Разбојници?
Да.. -Могу ли да погледам?
Баш је гадна повреда. Срећом па си преживео. Права срећа. -Да.
Треба да будеш захвалан што си жив. -Да. -Ударио те је мотком?
Срећа па ти није одрубио главу.
Рендолфе.
Моше?
Приорица је рекла да дођете.
Да ли вас много боли?
Сећате ли се дрвећа?
Крушке, јабуке и зове.
Одлично.
Знате да сте ви најважнија особа у животу мале Маргарет.
Ма, нисам ја важан.
Помислите на све људе чије сте животе дотакли.
Свима њима смо на неки начин били важни.
Знате ли причу о Гају од Гисборна
и Робину Худу?
Знам.
Кажу да сте га убили.
Да ли сте му заиста одсекли главу?
Помешали сте нешто, губавче. -Нећу никоме рећи.
Али немој лагати човека на самртној постељи.
Дакле, јеси ли му заиста одсекао главу?
Није било никаквог Гаја од Гисборна.
Била је то само једна од многих прича које су се преносиле.
Али другим људима јесам одсецао главе.
Заиста се не сећаш?
Не. Размисли о том имену.
Постојао је Гај од Гисборна.
Али му ниси одрубио главу.
Одсекао си му уво.
Рекао си да би, у неком другом животу,
заједно попили пиће.
Сећаш се тога?
Као да смо пронашли тај други живот.
Ипак, постоји једна суровост за коју бих те замолио да је не починиш.
Чуваћеш воћњак док и ти не умреш.
Служићеш приорици...
и људима овог приората, садашњим и будућим.
Али ни у једном тренутку тог времена...
током тих добрих и мирних година,
нећеш рећи приорици ко си заправо.
Зашто?
Зато што...
једна од оних безимених, безличних смрти у сенкама твог ума...
из неког другог живота...
био је њен вољени.
Обећај ми.
Робине...
Обећај ми.
Збогом, Бригида.
Артуре.
Пођи.
На другој обали је једно дете.
Можда је то твоја сестричина.
Губавац је рекао да тражиш несталу сестричину.
Да. Може ли бити она? -Видећемо.
Не видим никакав траг људи.
Требало би да сачекамо. Можда ће се вратити.
Како се зовеш?
Артур. -Не траћи време лажући ме.
Како ти је право име?
Годвин.
Одлучујеш, Годвине, да ли ћеш то сам учинити...
или ћеш довести своју породицу.
Шта да учиним? -Колико си људи убио, Годвине?
Колико си деце убио?
Убио сам толико њих да више не могу ни да их избројим.
Дуже него што си ти жив. Убијам родбину оних које сам убио пре читавог живота.
Не сећам се првих, који ми тада нису ништа значили, али...
њихова браћа, њихова деца, њихови унуци, они се мене сећају.
Зато сада морам да убијем њих.
Изнова и изнова.
У различитим обличјима, попут сенки. Опет.
И опет, и томе никад нема краја.
То је проклетство, Годвине.
И сам га навлачиш на себе, чак и када поступаш из дужности.
Њега није брига за твоју дужност. Овај свет мари само за крв.
И крв је све што ће ти заузврат дати.
Али желиш ли да убијеш дете, Годвине?
Желиш ли да будеш одговоран за убиство једне девојчице?
Не.
Отац ти је мртав?
А стричеви?
Ја сам најстарији који је остао.
Ко је још жив, Годвине?
Моја мајка.
Моје тетке. Моје сестре. -Имаш дом, Годвине?
Да. -Иди кући.
Реци својој породици да су сви крвни дугови плаћени. Једног дана биће.
Спавај у свом кревету. Чувај живот
који тек треба да поделиш са својима.
А ако се вратиш овамо,
прокоцкаћеш ову прилику за живот коју ти сада пружам.
И пререзаћу ти гркљан и више никад нећу помислити на тебе.
Иди сада.
И не осврћи се.
Мислила сам да си отишао.
Ја сам Робин Одметник.
Ти... Мораш да знаш да сам чудовиште.
Нисам Рендолф.
Ја сам одметник, Робин Худ.
Жао ми је...
Реци ми да треба да одем.
Отићи ћу одмах.
Лези у кревет.
Бригида... -Лези.
Спалио си мог мужа живог.
Сањам да је већ био мртав, али зашто си иначе забарикадирао врата?
Чинило ми се као читав живот док сам претраживала пепео нашег дома.
А изгледао је тако ситно.
Склупчан у углу, а толико тога од њега је недостајало.
Али колико год да сањам, знам да је био жив.
Јер је, све до самог краја, својим телом штитио нашу децу.
Рендолфе...
то сам ја.
Људи говоре о Робину Худу.
Причају његове приче.
Све су то лажи.
Лажи које сам давно испричао.
Да би будале...
пошле за мном у таму.
Робине.
Шта су ти урадили?
Не бој се.
Извешћу те одавде.
Извешћу и малу Маргарет.
И заједно ћемо започети нови живот. -Едварде...
Причај ми о својој жени.
Моја жена.
Маргарет.
Моја жена, Маргарет.
Опиши је.
Да је опишем?
Коса јој је...
црвена као...
залазеће сунце.
Као летње сунце на заласку.
Црвена као... летње сунце...
на заласку.
Робине...
Јеси ли пронашао своју праву смрт?
Спреман сам да то окончам.
Овај живот дугујем теби.
То је монструозно.
Али овај живот дугујем теби. -Не дугујеш ми ништа.
Никада раније нисам одузела живот.
Може бити као орезивање цвета.
Па, не би требало да буде. -Да, не би требало.
Али може.
Помажем онима који дођу на ово острво.
Лечим их.
Молим те.
Излечи ме.
Мала Маргарет...
твој отац се звао Џон.
Познавао сам га много година.
Пре него што је постао твој тата.
Упознао сам га...
једног дана на мосту...
изнад набујале реке.
Био је тврдоглав.
Није хтео да се склони. Не пред било ким.
Чак ни преда мном.
Па смо се потукли. На том мосту.
Удари. Напред-назад.
Треснуо сам га по глави.
А он мене ударио у стомак.
И затетурао сам се на мосту.
Пљус! Оборио ме је на гузицу.
Кад сам се некако извукао,
мокар до голе коже,
загрлили смо се.
Твог тату смо звали... Мали Џон.
И много година смо живели...
као одметници у зеленој шуми.
Приређивали смо гозбе.
Ми... Давали смо сребро... нејакима.
Не...
Али то сребро смо крали.
Крали смо га...
од... од лоших људи.
Разумеш?
Лоших људи.
Твој тата...
желео би да ти кажем...
јер те је много волео.
Никоме то не смеш рећи.
Чак ни деци са којом се играш.
Никада им не смеш рећи име свог тате.
Напољу има лоших људи.
И љути су на твог тату.
Зато су љути и на тебе.
Можемо ли то сачувати као тајну?
Ја могу да сачувам ту тајну, мала Маргарет.
Можеш ли и ти?
Добро.
Сада дођи поред мене.
Узми ово.
Зашто је био "Мали"? -Молим?
Зашто су мог тату звали "Мали"?
Зато што је био мали кад сам га упознао.
Као ти.
Намести.
Савиј га ногом, као што си видела да ја радим.
Добро. Сада иди до прозора.
Сада,
намести стрелу.
Пронађи тачку где се вода спаја с небом.
Повуци стрелу до уста.
И задржи.
Рећи ћу ти када да одапнеш.
А када то учиним... нећеш је пустити.
Само више нећеш држати.
Сада. Гледај у мету.
Твоје тело ће се увек померати.
Осети тренутак када ће стрела полетети право.
Пронаћи ћеш ритам.
Држи док ти не кажем да одапнеш.
Снажна си. Осети...
то њихање,
тај ритам.
Сада одапни.
Превео: Dr IggY
Preuzeto sa www.titlovi.com