Har du et bilde?
Sopranos-feberen her toppet seg forrige juli...
22. JULI, 2000
...da 14 000 mafiafans kom på showets åpne audition
i uglamorøse Harrison, New Jersey.
Folkemassen ble estimert til alt fra ti til 25 000.
Dette var etter den første sesongen.
Køen gikk helt til riksveien...
SKAPER AV SOPRANOS
...og det var latterlig.
- Beveg dere. - Kom frem, damer.
Man kan visst bare ta med seg et bilde av seg selv til Jersey.
Det er politimenn, brannmenn og lærere her.
Hvem vil ikke ha berømmelse og rikdom?
La meg fortelle deg noe, jeg passer til rollen i The Sopranos.
Man blir ikke mer italiensk. Man lager dem ikke sånn lenger.
Vennen min og jeg har pyntet oss.
Det var 482 000 mennesker foran oss.
Jeg vet ikke om vi har noen sjanse nå.
Du må komme hit hvis du vil...
Forlat området!
Dere arresteres hvis dere ikke forlater området.
Harrison-politiet, bekymret for sikkerheten,
stengte auditionen.
Det er over.
Så de fleste måtte bare legge bildet sitt
i boksen og håpe på det beste.
Vi fant Ginny Sack i den gruppen.
Hun hadde gått på samme skole som meg.
Hun var kosmetolog, hadde aldri vært skuespiller.
Hva i helvete er dette?
Jeg var svimmel. Jeg hadde lavt blodsukker.
- Så hva skjedde med fruktsalaten? - Du skulle slutte å røyke.
Nikotin er avhengighetsskapende!
Hva er galt med deg? Hvorfor skriker du til meg?
Man tvilte aldri på henne.
Jeg vet jeg har lagt på meg de siste årene.
Jeg ser hvordan mennene ser på de andre konene.
Ser jeg ikke sånn på deg?
Har jeg ikke alltid gjort det?
Jeg elsker deg.
Ettersom tiden gikk,
innså jeg at publikum var splittet i to forskjellige grupper.
Én gruppe ville se en dramaserie,
og så var det en gruppe kalt, "Mindre skravling, mer kverking".
Programmets tone var ikke enkel med tanke på at
den byttet mellom munter og dyster, så man måtte være forberedt på begge.
Noe som er viktig for meg
er mørke blandet med humor. Og når jeg tenker på det,
tenker jeg på meg selv som barn da jeg gikk i min første begravelse.
Jeg så bestefaren min død i kista, hørte en sinnssyk samtale,
en dum greie en av tantene mine sa.
Man tenker bare: "Hva snakker du om?
Det er faren din som ligger i kista."
Som forfatter, gjorde det inntrykk på meg.
Se på henne, Mariolina, ga meg min første runk,
meg og Vincent Maniscalco i gaten bak kyllingmarkedet.
Junior.
Hva er det jeg sier i denne kvinnens likvake?
Kom.
Når det gjelder Sopranos,
jeg vet ikke om det er et drama eller en komedie.
For eksempel, Tony Sirico...
en seriøs gangsterskuespiller, men komikken begynte å tre frem.
Faen.
Absurditeten, som delvis var ham.
- Vær så snill! - Jævla eføy over hele meg.
Jeg ble født i Brooklyn. Vokste opp på gata.
Har fortsatt sement i skoene. Jeg kjenner dette livet godt.
Og jeg kjenner mange som lever dette livet.
Jeg kjenner at det klør allerede.
Han brukte ikke sminke, for han gikk i solarium.
Han har det speilet, når han soler seg?
Det var sånn Tony var. Tony var alltid solbrun.
Jeg synes karakteren min oppfører seg som meg.
Men ikke si det til noen.
Du vet at når Caitlin er ferdig på college,
er det år 2027 eller noe sånt?
Hvis hun slekter på deg, er hun ikke ferdig med 4. klasse enda.
- Hva gjør du? - Ingenting.
Og kutt! Veldig bra.
Tony Sirico var veldig kresen, og veldig opptatt av utseendet sitt.
Ingen skulle røre håret hans.
Ingen som jobbet med hår fikk røre håret hans.
MANUSFORFATTER / PRODUSENT
Han forklarte systemet.
Han sto opp klokken tre, leste replikkene sine,
kjemmet håret, sprayet hårspray i lufta,
og lot den dale ned.
Han gjorde det noen ganger til det var skallakkert og klart.
Hva faen gjør du?
SESONG 3, EPISODE 11
- Tror du vi graver hull? -"Pine Barrens"-episoden.
Det stemmer. Jobb.
Jeg vet bakken er hard, men gi den sibirsk behandling.
Paulie og Christopher skulle drepe en fyr.
De tok ham med ut i skogen, og fyren rømte,
så gikk de seg bort i skogen.
Vent litt.
Vi har gått i sirkel. Hvordan er det mulig?
Ett av aspektene ved episoden er når man først ser Paulie...
Vi går for satengfinishen.
...er han perfekt velstelt, og han får manikyr.
Unnskyld meg.
Ideen er at han utvikler seg til den verste versjonen av seg selv.
Jævla fitte. Jeg mistet skoen min.
Han er et komplett kaos.
Så, jeg sa til Tony Sirico:
"Det er det som ville skjedd med håret ditt."
Han ville ikke rote til håret. "Kom igjen", sa jeg.
"Hele poenget er at Paulie er helt ødelagt."
"Greit", sa han. Han bare... "Kom igjen, da", sa jeg.
Så sa han: "Greit, din jævel", og rotet til håret sitt.
Jeg sa: "Film dette før han endrer mening."
Det er den eneste gangen jeg har sett Tony Sirico
- med håret sånn. - Du har majones på haka.
- Hva? - Majones!
Når showet ble mer komplisert, kjøpte Denise og jeg hus i Frankrike,
og vi dro dit for å jobbe. Prøve å finne på neste sesong.
Hun jobbet alltid i hagen,
så jeg gikk ut og satt der mens hun klipte og sånt,
og jeg fortalte henne historier.
Påvirkningen hennes var ekstraordinær.
Det var alltid 13 episoder, så jeg laget 13 linjer.
Så begynte jeg å lage linjer Hvor det stod: "Tony."
Hva gjør Tony i episode én? Hva gjør Tony i episode to?
Hva skjer..? Og det inneholdt et plot.
Så begynte jeg å legge til Carmela. Hva driver Carmela med?
Hun hadde sin egen sesong.
"Chris." Og alle hadde sin egen sesong.
Noen av dem hadde to eller tre. Tony hadde to eller tre linjer
om hva som skjedde med ham.
Når jeg kom tilbake, la jeg det frem for manusforfatterne,
så de visste hvilken retning denne sesongen tok.
Så satte vi oss ned og sa:
"Greit, episode én, jeg vet hva det står her oppe,
men hva skal den egentlig handle om?"
Det var å bygge et drama.
De møtes tross alt i en kjeller.
Vi satt sammen og tullet, sånn som vi gjør nå, hele dagen.
Og vi snakker om det, og tullprat, tullprat, tullprat,
og mye bra kommer ut av det.
Det var å sitte med vennene sine og "hva gjorde du i går kveld?",
Og det utviklet seg til en historie eller "en gang skjedde dette",
eller det eller...
Noen ganger kom det av at Davis sa ting som:
"Hva er det verste du har gjort mot noen i et forhold?"
Bare si det, Tony. Hvorfor kan vi ikke sees lenger?
- Fordi du puler Ralph. - Har du plutselig moral nå?
Jeg har ikke moral, men jeg har regler.
Og vi fortalte bare historier, og det var veldig terapeutisk.
Vi jobbet sammen i årevis.
I det rommet, gikk vi gjennom skilsmisser,
og barn ble født, foreldre døde, og mye, du vet, livet.
Skuespilleren er et instrument for å formidle ideer.
Under neste...
Jeg fortalte en historie om at da jeg begynte å skrive,
- tok jeg også skuespillertimer. - Er dette Skuespill for forfattere?
Og det ble en del av den første episoden jeg skrev.
Hjelp meg, pappa!
Hjelp meg!
Du kan regne med meg. Tro meg.
Jeg fortalte dem en historie om da jeg besøkte en klarsynt.
Og det ble en historie hvor Paulie besøker en klarsynt.
- Charles Pagano. - Hvordan i helvete vet du det?
Han sier han var din første, men jeg føler mange flere.
- Hei! - Det er en som ler.
Eføy?
Han vil vite om det fortsatt klør?
Ikke kødd med meg. Hvem har du snakket med?
Alle historiene mine...
MANUSFORFATTER / PRODUSENT
...kommer direkte fra mine personlige opplevelser,
og å se, lytte og kikke.
- 26 Grady Court. - 26, bra.
Dette er bygningen jeg vokste opp i.
Her er min berømte leilighet. 107.
Jeg vokste opp på et sted kalt Maverick Housing Projects i Boston.
Vi drev med butikktyveri og mye annet for å tjene penger som barn.
Og da jeg var 13, 14,
fant jeg veien inn i den lokale klubben
med nabolagets gangstere.
Jeg ble invitert til dansen.
Skulle ønske myndighetene kunne kjappe seg.
"Gutt, gjør meg en tjeneste. Bare fei gulvene."
Jeg jobbet med kortspillene.
- Ja, jeg er med. - Fire hundre til deg selv.
Bak lukkede dører, var jeg sammen med de karene.
Ikke se på gulvet, Bobby. Se på meg.
Så når vi satt sammen i rommet
for å skrive karakterer som Bobby Baccala...
Til seierherren tilhører byttet.
Kan du ikke komme deg til helvete ut før jeg dytter sitatboka
opp i den feite ræva di?
...eller Richie Aprile...
- Mediterte mye på dette i fengsel. - På hva?
Utrolig hvor klart man ser ting.
- Mediterer du? - Jeg? Meditere?
- ...Beansie. - Er du gal?
Ikke så gal som jeg pleide å være.
Men fortsatt gal nok til å ta et øye.
Hva skjer her, Rich?
Det var her jeg kunne bidra basert på erfaringen min
rundt disse mafiafolkene.
Å smiske for Tony Soprano har gjort underverker for deg.
Hvis man ser på noen som onkel Junior eller Tony eller Paulie Walnuts.
Dette er ganske fæle mennesker.
Så du følte at du kunne snakke om hva du ville.
"Dette er manusforfatterrommet,
vi skriver om onde mennesker som gjør onde ting,
og vi må få kontakt med de delene av oss selv."
MANUSFORFATTER / PRODUSENT
Vi sa ting som folk i dag
- ville rynket på nesen av. - Ja.
Vi kunne blitt tatt for å være rasister, sexister.
Hva som helst.
Vi vurderte å ha en assistent der inne...
og innså at vi ikke kunne det.
Hvis hun har på seg badedrakt, hvis du er... Er du seriøs?
Jeg tror hun holdt seg ved døra, og mens han går, ringer hun...
Hvordan var overgangen fra å være skuespiller
til å være manusforfatter?
Jeg begynte ikke å skrive for programmet
fordi jeg ville gi karakteren min mer saftige ting å gjøre.
Det var fordi jeg elsket alle karakterene.
Jeg ble forelsket i alle sammen.
Det jeg lærte av David var
spesifisitet, detaljer,
- alt var gjennomtenkt. - Temperaturen i scenen må opp.
På et tidspunkt i prosessen,
reiste David seg og gikk til sofaen,
og bare la seg for å sove, og vi fortsatte å snakke.
Men han sov egentlig ikke. Han hadde øynene lukket og tenkte.
Jeg klarte ikke å snakke mer, så jeg la meg på sofaen alene.
De fortsatte å snakke. Og endelig fikk jeg gjort noe.
På et tidspunkt reiste han seg, og hele rommet ble stille,
og han plukket opp en tusj, gikk bort til tavlen,
og skrev opp en komplett historie i 12 deler.
David begynner å fylle tavlen.
Tre gigantiske tavler. Han slår seg løs, fyller hele greia.
Og vi bare: "Ja, det er flott."
Vi bidrar med vårt og får det gjort.
Jeg tror vi tok lunsjpause, kom tilbake, og han ser på det
og sier: "Dette er grusomt."
Sletter hele greia... Det tok oss flere timer.
Hvert år når vi begynte, sa jeg: "Husk, de fem første ideene
forkaster vi.
Ikke ta dem opp engang. Idé nummer seks, kanskje du bør..."
- Dette inkluderer meg. - Ok.
"Vi snakket om det...
Vi har sett alt annet før, det er ikke bra."
SESONG 3, EPISODE 4
Vi snakker om viktige ting. Livet, døden, kjærlighet, vold.
Hold kjeft, ikke snu deg.
Jeg er fortsatt stolt av at vi ikke lagde vold for voldens skyld.
- Jeg synes ikke at... - Den var karakterdrevet.
Ja, den var fortjent.
Jeg tror ingen av oss noen gang ønsket meningsløs vold.
Jeg tror ingen noen gang sa: "Vi må vise denne grove greia."
Det var faktisk motsatt.
- Jeg gir deg alle pengene mine. - Hold kjeft!
- Nei! - Hold kjeft!
- Nei! - Få av deg trusene.
Slutt!
Stopp!
- Nei! - Jævla tispe.
Nei!
Slutt!
Melfis voldtekt var veldig voldelig, og forstyrrende å se på,
fordi det gjorde valget hennes om hun skulle fortelle det til Tony
desto mer gripende fordi man så at det skjedde.
Lot de ham gå?
Noen feilplasserte bevismateriale en stund eller noe sånt.
Jeg aner ikke hva de idiotene gjorde.
Slapp de ham bare løs til rettssaken? For jeg kan identifisere ham.
Det er en juridisk greie. Jeg tror de lot ham slippe.
- Det er umulig. - Jeg fortalte deg alt han sa.
MÅNEDENS ANSATTE
Det "Månedens ansatte"-dritten er tilbake på gaten,
og hvem skal stoppe ham? Du?
Hvem kan jeg sende på den jævelen som kan rive ham i fillebiter?
Hva er galt?
Hva har jeg gjort?
Kom igjen, da.
Jeg husker at jeg leste manuset uten å fullføre det.
Jeg ringte David og spurte: "Hvorfor?
Hvorfor skade henne?
Hun er den eneste som prøver...
å handle riktig,
å være fornuftig.
Hvorfor krenker du henne?
Jeg kommer meg ikke gjennom det, jeg er så lei meg."
"Kan du lese til slutten, Lorraine?"
Og jeg sa: "Ja, ok." Og så...
Hva?
Vil du si noe?
Nei.
Når hun sier "nei", slo det meg.
Hun står i et veikryss, og hun må velge.
La oss si det på den måten.
Hun visste at hvis hun fortalte ham om voldtekten...
var det over.
Hun gikk ikke på skole i 15 år
for å bli gangster.
Selv de meste voldelige episodene
hadde en skjønnhet ved seg.
Som episoden hvor stripperen blir drept.
SESONG 3, EPISODE 6
Den handler om Meadow på college...
Har du kondom?
...og en ung jente som er på samme alder.
Showet sjokkerte alltid noen.
Får det deg til å føle deg bra? Føler du deg som en mann?
Man kunne presse grenser, og la folk være ukomfortable.
Tilgi meg, men uten advarsel.
Poenget er at man vil overraske folk,
og gi dem følelser som kanskje er ukomfortable,
og la dem lære å håndtere det. Det, min venn, er livet.
Man får ingen advarsler før det skjer grusomme ting.
Ralphie slår stripperen i hjel.
Man måtte se hvor grusom denne personen var
for å forstå at det var disse menneskene man heiet på.
Se på deg nå.
Det var interessant. Innimellom ble publikum lurt til å føle at
dette er store, morsomme teddybjørner man kan snakke med
over gjerdet.
Det stemmer, helt til man skylder dem penger,
og da er de ikke morsomme lenger.
Så av og til minnet vi folk på
- at dette er den Tony Soprano er. - Ferdig?
Takk, T.
For den sukkerløse jævelen,
det er den siste drinken du noen gang vil drikke.
Jeg sverger! Mamma! Vær så snill, Tony.
Jeg sa til manusforfatterne: "Han er en morder,
han ligger rundt, han er en jævel...
han er på mange måter en tåpe.
Det høres kanskje sinnssykt ut.
Men Tony må alltid være den smarteste i rommet.
Ingenting høres sinnssykt ut lenger, jo eldre jeg blir.
Han er ikke alltid trivelig.
Dette er en fæl fyr, en ekstremt voldelig person.
Vil du ha kaffe?
Nei.
Og jeg følte alltid at hvis serien hadde noe urealistisk ved seg,
var det at han reflekterte mer enn han ville gjort i virkeligheten.
Tony tenker for mye, han er for bekymret.
Men det skjedde noe med ham som han ikke hadde kontroll på.
- Panikkangsten. - Ja.
Uten panikkangsten, ville han ikke oppsøkt psykolog.
- Jeg har ikke tid til angstanfallene. - Det var bra i flere måneder.
Men han kunne ikke kollapse foran gjengen sin.
Og det var åpenbart mye underliggende greier der.
Han var veldig deprimert, og verken forstod eller visste det.
Han var redd for mye, men visste det ikke.
Har du noen kvaler for måten du livnærer deg på?
Ja.
Jeg føler jeg må være en trist klovn. Jeg ler på utsiden...
gråter på innsiden.
Blir utslitt av å snakke om det.
Det er min følelse, og jeg har gått mye i terapi.
Man holdes aldri ansvarlig hos en psykiater.
Og det har alltid plaget meg litt.
Alt jeg gjør, så er det bare:
"Du må forstå hvordan foreldrene mine er,
- så jeg kan ikke klandres?" - Hallo?
I teorien skal terapi gjøre deg til en bedre person.
- La meg høre. - Men han ble en bedre gangster.
Han kunne faktisk ta hensyn til hva andre mennesker følte...
i 20 eller 30 sekunder.
Vi vil bare at du snakker med ham.
- Han er tross alt onkelen din. - Stemmer.
Som vi sa i programmet, som Livia sa: "Psykiatri..."
Det er bare svindel funnet på av jødene.
Det er det moren min ville sagt om psykiatri.
- De visste ikke noe om det. - Stemmer.
"Melfi."
Det var viktig for meg at hun var italiensk.
- Hvor er du fra, søta? - Doktor Melfi.
Min fars familie var fra Caserta.
Avellino.
Moren min ville ha elsket det hvis du og jeg ble sammen.
Og ikke bruke for mye makt,
eller være så sympatisk.
Hva er den ene tingen hver kvinne, moren din,
kona di, datteren din har til felles?
De kritiserer meg.
Karakteren hennes var basert på psykologen
- jeg gikk til på den tiden. - Jeg vet hva du mener.
De er italienske. Hva så?
Så, hvis du tilstår overfor meg, snakker du kanskje med dem.
Jeg tror jeg begynte å innse at det jeg gjorde der
var å lage en ny mor til meg selv.
Det du gjorde i terapi?
- Med henne. - Ok.
- Jeg fikk en ny mor. - Hva?
Og det var iallfall det Tony gjorde.
Du har gjort meg til alt du føler at du savner
i kona di, og i moren din.
Du får meg til å virke som en jævla mammagutt.
Jeg er en mann.
Nå som vi sitter i dette psykiaterkontoret
og analyserer disse karene, så trengte han en mor.
Mor?
Moren hans var gal.
- Du vet de fine smykkene mine? - Greiene pappa kjøpte til deg?
Ja, noen av de smykkene kom rett fra Cartiers vindu.
Jeg ga alt til kusinen din, Josephine.
- Hva faen? De fine smykkene? - Hun beundret det alltid.
Jeg tror de er veldig like, og det er der konflikten kommer fra.
Ga du Cartier-ringene til den jævla kusinen min,
- og jeg får en vibrerende stol? - Kona di har aldri...
Han prøver fordi han er italiensk, og det er moren hans,
men hun vet hvordan hun skal irritere ham,
og gjør det regelmessig.
Før du gjør mer skade på din egen
eller barnebarna dine sin arv, skal du slutte å bo alene.
- Jeg skal ikke på det sykehjemmet. - Da går jeg til rettssak,
får deg satt under vergemål
- og legger deg inn der. - Drep meg heller nå.
Vær så god.
Ta kniven fra skinka og knivstikk meg.
Her. Nå, vær så snill.
Det vil gjøre mindre vondt enn det du akkurat sa.
Jeg vet om eldre med livslyst.
Livia var satt sammen av flere ting, bevisst eller ei,
om David eller noen andre så det på den måten,
- men hun var en blanding. - Manusforfatterne på The Sopranos,
det ene de hadde til felles var at vi hadde samme mor.
Jeg hadde et grusomt forhold til min mor.
For å oppsummere moren min,
som var klippen i vår familie.
Far min døde på en torsdag, på mandag morgen
var moren min tilbake på jobb med fem barn. Gud velsigne henne.
Men vi hadde ikke et godt forhold.
Da jeg kom inn på NYU, ringte jeg moren min og sa:
"Jeg kom inn på New York University."
Jeg bodde alene da, og hun sa:
"Jeg gir deg seks måneder." Og jeg sa: "Greit, takk."
Da jeg kom inn på jusstudiene, ringe jeg mor og sa:
"Jeg kom inn på jusstudiene."
Og hun sa: "Enda en av de dumme planene dine."
Det er ting i den TV-serien som jeg valgte.
Jeg besøkte moren min. Hun bodde på et sykehjem.
- Hvem er det? - Meg, mor.
Den jævla dama ved siden av lot vannet renne.
Der er det igjen.
Moren min ble gal av det.
Det er nok vann. Hvor mye vann trenger hun?
Hun lar vannet renne hele dagen.
Vann...
Jeg bor ved siden av Gunga Din.
Det er ikke funnet på. Det er basert på våre virkelige liv.
Og alt begynte med David og hans liv.
Vi kjenner igjen lignende problemer og lignende ting
som får oss til å se, eller gjør oss frustrerte.
Og hvis det passet med David og med Tony Soprano,
var det en del av showet.
Da jeg var rundt åtte eller ni,
pleide vi å reise til Belmont, New Jersey.
Og vi skulle ut et sted på kvelden, og vi gikk ned trappen,
og faren min falt og revnet buksene. Moren min fikk latterkrampe.
Det kom fra det. De fleste forstod det ikke.
"Hva ler hun av? Det er så grusomt."
Og Nancy sa til kona mi, Denise, i den første sesongen,
"Jeg regner med at skapningen jeg portretterer er død?"
Etter min mening, har moren din i det minste
det vi kaller en borderline personlighetsforstyrrelse.
Disse menneskenes indre fobier er det eneste som eksisterer for dem.
Den ekte verdenen, ekte mennesker, kommer i andre rekke.
Disse menneskene har verken kjærlighet eller medfølelse.
I det originale filmmanuset, og også i siste episode av sesong én,
skulle Melfi fortelle ham at det var moren hans som ville drepe ham.
Din skrudde, jævla kjerring, vi snakker om moren min.
Han går til sykehjemmet, finner en pute,
og kveler henne til døde. Det var sånn det var i filmen,
og det skulle være sånn i serien.
Men Nancy hadde lungekreft og emfysem.
Når enden nærmet seg, sa hun: "David, la meg fortsette å jobbe."
- Moren din har hatt slag. - Så det endret hele historien.
Slag?
TV-nyhetene i går gjorde henne veldig opprørt.
Ikke at det er min sak. Men det skjedde. Nødhjelpen er...
Jeg skal leve et langt, lykkelig liv. Mer enn jeg kan si om deg.
- Det holder. - Ja?
Trill henne videre.
Jeg prøvde å behandle deg riktig, og du prøver å få meg drept?
Hun forstår deg ikke.
Hun smiler! Se på ansiktsuttrykket hennes.
Hun smiler.
- Kom igjen. - Slipp meg!
Vi lot henne fortsette å jobbe.
Jeg var ikke alltid perfekt, men gjorde alltid mitt beste.
Og jeg vet ingen av dere likte
når jeg fortalte dere hva dere skulle gjøre.
Babyer er som dyr. De er som hunder.
Noen må lære dem forskjellen på rett og galt.
NEKROLOG - NANCY MARCHAND
Men hun levde ikke så lenge.
Hun var vidunderlig.
Folk elsket Livia. De syntes hun var underholdende.
Jeg vet ikke hvor mange tusen ganger jeg har hørt:
"Akkurat som bestemoren min! Akkurat som tanten min!"
Og likevel, moren min, som hun var basert på,
syntes jeg var helt unik og alene i et annet univers.
Jeg trodde ikke jeg var alene om å ha problemer med moren min,
men jeg trodde virkelig at moren min var helt unik.
Det handler egentlig om frykten og angsten hennes.
Men det jeg ikke forstod da, noe jeg fant ut mange år senere...
Jeg bodde i California, snakket med moren min på telefonen.
Livet hennes gikk mot slutten. Vi snakket om bestefaren min.
Og hun sa: "Det er som tante Louise, han mente ikke å skade henne."
"Hva mener du?", spurte jeg.
Hun sa: "Han sparket henne, og han mente det ikke."
Jeg spurte: "Hva mener du med det?"
Hun sa: "Han sparket henne i vaginaen."
"Hva?", spurte jeg.
Hun sa: "Han sparket henne i vaginaen."
Jeg sa: "Hva skjedde?"
"Jeg vet ikke. Hun skulle gifte seg neste dag,
og han var bare opprørt."
Jeg bare tenkte...
Ting begynte å gi mening.
For jeg husker at moren min hadde mareritt og skrek:
"Pappa, ta på deg buksene! Ikke gjør... Ta på deg buksene!"
Jeg kan ikke bevise det, men han var en fæl fyr.
Det var også min fars far.
Noen av disse karene fra Sør-Italia. Wow.
Jeg kom til Hollywood for å lage filmer,
og ble distrahert inn i TV, og til å bli manusforfatter,
på grunn av det jeg vil si var mine egne svakheter.
Jeg ble redd for å regissere, og det var penger involvert.
Men i showets andre år, tok agenten min meg ut til lunsj,
og han sa:
"Jeg vil bare fortelle deg at du er en merkevare nå.
Og jeg sier det til deg fordi du nå kan lage alle filmene du vil."
Mange ville nok sluttet der og da. Og kanskje jeg burde ha gjort det.
Men jeg elsket å lage The Sopranos, så jeg fortsatte.
Det snakkes mye om å bygge et univers.
Jo mer jeg jobbet på The Sopranos, jo mindre kunne jeg se på andre ting.
Det ga ikke mening for meg.
Det var ikke i det universet hvor jeg eksisterte.
Ikke bare de karakterene, men jeg bodde der.
- Det handler om karakterene. - Hva er det som skjer?
Historien springer ut av karakterene,
og i det lille universet...
om og om igjen, inngikk hver karakter en djevelpakt.
Det handler om penger og død.
- Hvorfor må vi kvitte oss med liket? - Hvorfor alle spørsmålene?
Alle inngikk en djevelpakt.
- Og det var et utestående lån. - Kan jeg stoppe deg et øyeblikk?
Melfi inngikk en djevelpakt.
Jeg vet ikke hvor historien er på vei...
men vi har noen etiske grunnregler vi bør gå gjennom.
Det du forteller meg her faller inn under taushetsplikten,
hvis jeg ikke...
hvis jeg hørte at, la oss si at det skal skje et drap,
ikke at jeg sier at det skal det. Men om en pasient kommer til meg,
og forteller en historie hvor noen skal bli skadet,
skal jeg kontakte myndighetene.
-"Ville jeg måttet gå til politiet?" - Teknisk sett.
"Teknisk sett."
Jeg vet ikke hva som skjedde med fyren.
Jeg sier bare.
- Er ikke det en djevelpakt? - Her.
Han er en god mann, han er en god far.
Du sier at han er en deprimert forbryter
med sinnemestringsproblemer som er notorisk utro.
Er det din definisjon på en god mann?
Carmela var gift med djevelen.
Hun giftet seg med ham og forble gift med ham.
Du kan dra nå, eller bli og høre hva jeg har å si.
Du må stole på følelsene dine og vurdere å forlate ham.
Du vil aldri kunne ha det bra med deg selv.
Du vil aldri unnslippe skyldfølelsen og skammen
du har snakket om så lenge du er medskyldig.
- Forlate ham. - Ta med deg barna og dra.
Presten min sa at jeg burde prøve å samarbeide med ham,
- hjelpe ham bli en bedre mann. - Hvordan går det?
Hun ble bedt om å ta med seg barna og dra.
Den gamle psykiateren var den eneste personen
som sa sannheten om det i hele serien.
Tony...
Jeg tar ikke imot penger fra deg for jeg vil ikke ha blodpenger.
- Gratulerer. - Ikke du heller.
Takk.
Én ting du aldri kan si...
er at ingen har sagt noe.
"Du lever av hans blodpenger."
Tony, hva har du gjort?
-"Ta barna og dra." - Den er til deg.
- Herregud. - Vi har en god uke.
- Hun gjorde det ikke. - Herregud, for en bil!
Det er veldig interessant,
den fornektelsen en som henne er nødt til å leve med.
Eller historien hun fortelle seg for å kunne rettferdiggjøre det.
Jeg tror ikke det foregikk noe som hun ikke visste om,
i hvert fall overfladisk.
Hvis Tony er djevelen, er det en pakt med djevelen?
Han har åpenbart inngått sin djevelpakt.
Han er virkelig djevelens representant,
eller hva man kan kalle det.
Men han var ikke fornøyd med pakten. Det var det jeg ofte følte.
Folk sa: "Han burde blitt straffet."
Og jeg svarte alltid: "Denne fyren ble straffet hver dag.
Så dere ikke at han hadde det fælt i alle disse årene?"
Han er en mann som kjemper. Han har ingen religion.
Tror ikke på myndighetene.
Mr. Soprano var snill nok til å bli med oss.
Han tror ikke på noe annet enn sin egen æreskodeks.
Agent Harris fortalte nok at det er noe vi vil du skal høre.
Og æreskodeksen hans går rett til helvete.
Hva mener du med møter? Med hvem? For Guds skyld, Livia.
Alle sammen. Raymond, Larry.
Har tre av kapteinene mine moren sin her?
Hvis dette er sant, Livia, vet du hva jeg...
Jeg er sjefen, for Guds skyld.
Hvis jeg ikke handler, blod eller ei...
Jeg må.
Død nå, drittsekk.
Han har ikke noe igjen, og han ser seg rundt og...
Det var den letingen jeg tror store deler av Amerika gjør ofte.
Man kan gå og kjøpe ting, hva som helst.
Men han hadde ikke noe sentrum igjen.
Han er en fyr som prøver å gjøre det rette inne i hodet sitt,
som ender opp med å ødelegge alle andres liv.
Han prøver alltid å gjøre det rette, og det er aldri egentlig det rette.
Som å sprenge vennens restaurant så ingen skal bli drept der.
Han tror han gjør det rette, men isteden får det ringvirkninger
og ødelegger alles liv.
- Hva faen gjør du? - Se meg inn i øynene.
Si at du ikke rørte stedet mitt.
Jeg tror serien ble dypere jo lenger den gikk.
Jeg brant ikke ned restauranten din.
Jim var en stor del av grunnen til det.
Jeg sverger på min mors liv.
Jimmy var magisk,
og jeg tror den magien på en måte gjennomsyret...
TIDLIGERE SJEF FOR HBO
...utover til alle de andre,
inkludert staben, regissørene, manusforfatterne, skuespillerne.
Veldig stille.
Det var alltid bra fra begynnelsen til slutten.
Snurr film!
Det var som å leke, det føltes som å leke med ham,
måten barn leker på.
"Du kan være mammaen, så er jeg pappaen."
Det var så enkelt og greit som det.
Tjueto, opptak åtte.
Snurr film!
Vær så god. Si at jeg høres ut som kona di igjen.
Vær så god.
Ok.
Han bare tullet rundt.
Han kastet slengkyss mot meg, tok av seg klærne.
Han var bare en tulling.
- Ok. - Vent litt.
Si at jeg høres ut som kona di igjen.
Du, jeg.
Han var flink med staben, fikk dem til å le.
Og han ga hvert stabmedlem 30 000 dollar.
Etter den store forhandlingen da han ikke ga seg
og HBO betalte ham én million dollar per episode?
Ja.
Da Jim fikk avtalen, visste ingen av oss at det var aktuelt.
Vi kunne ikke forhandle.
Jeg tror han fikk dårlig samvittighet.
Han ba oss komme til traileren hans,
og ga alle sammen en sjekk på 30 000 dollar.
Hva?
Jeg fikk aldri 30 000 dollar.
Det er her jeg snur kameraet mot deg. Nei, jeg vet ikke noe om det.
- Ga han penger til besetningen? - Ja.
Ja, det høres ut som ham.
Han var en godhjertet, snill mann...
som passet på vennene sine.
Han var en generøs person.
Jeg tror han følte at HBO hadde snytt dem.
Han ville gjøre opp for det, hjelpe.
Jeg tror også at det kanskje var en anelse anger
for de dagene han ikke kom på jobb. Alle var klare.
"Hvor er Jim?"
Vi festet sammen alle sammen og hadde det veldig gøy.
Det var kanskje noen morgener
hvor det var vanskeligere å komme seg ut av senga.
Det var ikke bare Jim.
Det som begynte å skje var, bortsett fra pengene det kostet,
at det var bekymring for hva som skjedde med ham.
Og til slutt måtte han si seg enig i at vi trakk ham 100 000 dollar
- for hver dag han ikke dukket opp. - Ålreit, vi begynner. Alex...
Jeg tror ikke Jim visste eller forventet
hvor vanskelig det var å spille hovedrollen i en serie.
Jeg ante det ikke.
Jeg gikk inn med et smil om munnen,
og ble slått rett i trynet,
og sa: "Jeg må finne en måte å klare dette."
Jeg visste ikke hvordan jeg skulle forberede meg.
Man begynner mandag morgen, vanligvis halv seks-seks,
gjerne tidligere. Man jobber i 14 timer.
Og siden skuespillerne har 12 timers pause,
begynner man åtte neste dag, så jobber man til ti,
så begynner man ti neste dag, og jobber til 12.
Så må man komme hjem,
og memorere sju-åtte sider,
fire eller fem scener til neste dag.
De kan holde deg lenger fredag kveld.
Fredager er man ofte der til kl. to, tre om morgenen.
Vi har sett solen stå opp på lørdag,
og på mandag begynner det på nytt.
Han sluttet i serien annenhver dag, vil jeg hevde.
Kanskje hver dag. Men gi ham en...
Annenhver dag, gikk vi på bar og...
Vi hadde nøyaktig samme samtale.
Vi ble fulle, vi sa vi var ferdige, at vi ikke dro tilbake.
Så sa jeg: "100 mennesker er avhengige av deg her."
Og han bare: "Ja, ok."
Som oftest kom han tilbake.
Men noen ganger forsvant han noen dager. Det ble for mye for ham.
Og snurr film!
Da skal jeg fortelle deg noe du ikke vil like.
- Faen. Bare kutt. - Kutt.
Denne jævla scenen!
Han følte han måtte dra steder som han sa var...
- ødeleggende for ham. - Vet du hva?
Og smertefulle.
SESONG 3, EPISODE 12
- Du er gal. - Alt jeg ba om var godhet.
Kom hit.
Hør godt etter nå.
Ikke flere telefoner, ikke mer noe. Ser du meg, krysser du gata.
For du er farlig. Jeg vil ikke ha deg i livet mitt.
Nei, ikke gå!
Jeg ringer kona di.
Hva sa du?
Jeg drar til Columbia. Jeg forteller datteren din om oss.
Noe jeg bruker for å bli sint
er søvnmangel.
Det gjør deg grenseløst forbanna.
Sov to-tre timer per natt i to netter
før en skikkelig voldelig scene.
Hver eneste ting noen gjør vil gjøre deg forbanna.
Hør her.
Hvis du nærmer deg kona mi eller familien min, dreper jeg deg.
Forstår du? Jeg dreper deg!
Drep meg, din kukksuger.
Jeg gjør masse rare ting, slår hodet mot ting.
Man gjør det som kreves.
Man kan legge en spiss stein i skoen
og gå rundt med den hele dagen. Det er teit, men det fungerer.
Du er sint.
Etter hvert blir ting mer tilgjengelig for deg.
Men jeg merker at jeg må få være alene.
Jeg er ikke typen til å snakke veldig mye
før jeg må gjøre noe.
Jeg drikker seks kopper kaffe.
Jeg anbefaler ikke det, men... Og da er du gal.
Prøver alt for å komme dit jeg trenger å være,
så lenge det ikke skader noen.
Faens jævla dritt!
Faen ta, Tony!
Ok, la oss...
- Vi har det... - Kult.
Han gjorde seg klar til en scene ved å slå innsiden av bilen så mye
at knokene fikk sår. Han måtte gjøre sånt mot seg selv.
Da Jim drepte tysteren, skadet han hendene sine på ekte.
Tauet eller hva det var.
Han var utrolig opptatt av å gjøre karakteren troverdig,
og hvis man ikke passer på, kan man ta med seg karakteren hjem.
Og som skuespiller, er ikke det en god idé.
Jeg tror det kan ha vært krevende for ham.
Da du sa til meg at han sa det var vanskelig for ham,
- og jeg sa: "Det var det han sa." - Ja.
Til en viss grad, var jeg sarkastisk,
fordi det skjedde åpenbart andre ting
- i livet hans også. - Ja.
Og han hadde noen velkjente problemer
som bare fortsatte.
Hvordan kommer du deg etter en sånn dag?
Man drikker. Jeg vet ikke.
Vi hadde en intervensjon med ham i leiligheten min i New York.
Vi ville at han skulle dra...
til rehabilitering.
Vi hadde opplevd mye friksjon på det tidspunktet.
Vi sa vi inviterte Jimmy
for å snakke gjennom ting og rense luften.
Og så kommer han opp.
Vi hadde øvd dagen før.
Søsteren hans... Alle var der, og han kom inn,
og så at alle sammen satt der, og han sa: "Faen ta dette."
Og han bare gikk, og alle sa: "Jimmy."
Han snudde seg mot meg, og sa: "Gi meg sparken",
så dro han.
GANDOLFINI ANGRIPER STØRSTE FAN
Jim hadde, som alle andre, ting han måtte jobbe med.
Og livet hans endret seg dramatisk under innspillingen av serien.
Slapp av.
Kom deg unna meg. Forstår du?
Ja. Slapp av.
Jeg skal knuse trynet ditt!
Han gikk fra å være en relativt ukjent skuespiller
til å bli en stor stjerne, ekstremt gjenkjennbar.
Og det var litt rart for ham, den utslettelsen av privatlivet.
Han var i rampelyset uansett hvor han gikk.
Han gikk ikke i ett med mengden.
- Slutt! Ungen min er med meg. - Knask eller knep!
Han var helt forskjellig fra Tony Soprano.
Han var avslappet i stilen.
Han gikk med Birkenstocks, og likte Green Day og AC/DC.
LEKER MED FANS VALP ETTER GOD OF CARNAGE
- Rase? - Chihuahua Pomeranian.
Mange fans ser på Tony Soprano
som en slags rollemodell, som er skummelt på mange måter.
Han følte sannsynligvis det,
at folk tenkte han var Tony Soprano, og det var han ikke.
Han var en bra fyr, og veldig komplisert.
- Har du noe å si, James? - Man kan kanskje si...
og jeg er ikke sikker på dette, kanskje det er mer Tony der
enn han ville innrømme, at det var for enkelt for ham.
- Kan jeg si deg noe, Tony? - Ikke lat som om jeg har et valg.
Det siste året har jeg drømt,
fantasert og forelsket meg i Furio.
Han snakket med deg. Stakkars deg!
Han fikk meg til å føle at jeg betydde noe!
Du spurte meg her om dagen
hva Irinas kusine har som du ikke har.
Og jeg har tenkt på det, for det er et jævlig godt spørsmål.
Hun er sexy nok, selv om hun mangler et bein,
men det er ikke det.
Jeg kunne snakke med henne fordi hun hadde noe å si!
Jeg er her! Jeg har ting å si!
Bortsett fra "hent stolene" og "signerte du testamentet"?
Hun er en voksen kvinne som har blitt sparket rundt!
Og hun har vært alene, hun har måttet kjempe og slite!
I motsetning til meg, er det sånn? Hvem var det som ønsket seg dette?
Hvem klaget og sutret over bare tanken på meg
- med eiendomsmeglerlisens? - Du kan slappe av i 20 år
og fikse med klimaanlegget og klage og sutre,
og klage til meg!
Til presten din! Faen ta!
Folk sier: "Serien er blitt mørkere." Vel... han har blitt mørkere.
"Jeg er oppstandelsen,
og jeg er livet", sier Herren.
"Den som tror på meg skal leve...
om han enn dør."
SEKS ÅR ETTER THE SOPRANOS ER AVSLUTTET,
DØR JAMES GANDOLFINI AV HJERTEINFARKT, 51 ÅR GAMMEL.
Og hver den som lever og tror på meg,
skal aldri i evighet dø."
Jim, hvis himmelen finnes, hva vil du at Gud skal si
når du ankommer perleporten?
Ta over en stund. Jeg er straks tilbake.
- Nei da. - Der har vi det.
- Nei da. - Ikke våg å endre det.
- Ok. - Det er for bra.
Tenk på mulighetene.
Det er flere år etter seriens slutt. Agenten hans ringer meg.
Og hun sier...
Hun var ganske... Ikke brå. Hun var bare veldig direkte.
- Ble du overrasket? - Nei.
Kjære Jimmy...
familien din ba meg tale i begravelsen din,
og jeg er beæret og rørt.
Jeg prøvde å skrive en tradisjonell lovtale,
men det endte opp som dårlig TV.
Jeg skriver dette brevet til deg,
men det blir gjort til og for et publikum,
så vi prøver oss med en morsom åpning.
En dag vi var på settet og filmet en scene, stod det:
"Tony åpner døra sint, og han lukker den,
og så begynner han å snakke."
Kameraene gikk, og du åpnet kjøleskapsdøra
og slo den igjen veldig hardt, og du fortsetter å slå den igjen,
og gikk bananas på kjøleskapet.
Til slutt måtte vi rope kutt.
Og jeg husker at du sa: "Denne rollen...
stedene den får meg til å dra, og tingene jeg må gjøre,
det er så mørkt..." Og jeg sa til deg:
"Ba jeg deg ødelegge kjøleskapet?"
Stod det i manus at Tony ødelegger kjøleskapet?
Det står: "Tony lukker kjøleskapet sint."
Det er det det står. Du ødela kjøleskapet.
Et annet minne om deg er fra da
vi filmet den veldig varme sommeren i fuktig New Jersey-varme.
Og du satt på en strandstol laget av aluminium
med et vått håndkle på hodet.
Og jeg ble fylt av kjærlighet.
Og jeg visste da at jeg var på rett sted.
Fordi...
Jeg sa: "Jeg har ikke sett det siden faren min gjorde det,
og de italienske onklene mine gjorde det,
og den italienske bestefaren min pleide å gjøre det
i den samme varme solen i New Jersey."
Og jeg ble så stolt av arven vår.
Det gjorde meg stolt av arven vår å se deg gjøre det.
Jeg føler at selv om jeg er eldre enn deg...
og jeg har alltid følt dette, at vi er brødre.
For å snakke om en tredje fyr mellom oss,
det var du, jeg og en tredje fyr.
Folk sier alltid: "Tony Soprano, hvorfor likte vi ham så godt
når han var en kødd?"
Og min teori er at de så den lille gutten.
De følte, og de elsket gutten. Kjærligheten og smerten hans.
Og du tilførte alt det.
- Film igjen. - En gang til.
Å jobbe med Jim som Tony, når du skrev,
så du elementer av deg selv i Tony?
Mot slutten, begynte jeg å se noen.
Jeg begynte å se at vi hadde smeltet sammen på merkelig vis.
Det var to David-er. Han var så morsom når han ville.
Han var så bra når han ønsket det.
Men denne personen
som med vitende og vilje fikk deg til å føle at du...
var medskyldig i å skape det dårlige humøret hans
eller ulykkeligheten hans...
eller du måtte gjøre noe for å gjøre ham fornøyd eller noe...
Det ville ikke skje.
Den tredje sesongen kommer, og jeg dro ikke tilbake.
Jeg var ikke lykkelig.
Mye av det som skjedde med meg var at det ble giftig.
Vi forlot ikke det rommet, bortsett fra for å gå på settet,
som var sitt eget...
utmattende helvete.
Og det var mye jobb. Bare å måtte være der,
og ikke egentlig ha en rolle som du kunne...
Til slutt var jeg ikke engasjert, og det visste han, og han var sint.
Jeg gjorde et par feil.
Da han ga meg sparken...
var vi i... Det er grusomt. Og han...
Alt David anklaget meg for, hadde jeg gjort.
Jeg avbrøt samtaler han hadde med andre.
Det var én ting jeg gjorde. Jeg gjorde et par feil.
Og det var det...
Til slutt var det sånn det var mellom ham og meg,
for man må oppføre seg.
Man må oppføre seg. Han er en veldig egen person.
Han har en egen kodeks hva gjelder oppførsel.
Hva som er akseptabelt og ikke.
Og jeg tror jeg...
Jeg ble nok til
den mammakategorien av
et slags svart hull for ham.
Manusforfatterne samarbeidet,
men det er fortsatt din visjon. Skapte det friksjon?
La meg si det på denne måten. Jeg pleide å bli veldig sint
fordi ingen fant på noe.
Og i ettertid har jeg tenkt:
"Kanskje det var fordi du sa nei til alt,
så de sluttet."
Holdningen din er en del av det som har gjort deg til en effektiv leder.
Men vi har alle feil, selv du.
Syv dødssynder, og din er hovmod.
David er veldig kompromissløs,
men jeg tror en del av deg må være hensynsløs og nådeløs
når man skal beskytte kunsten.
Jeg tror det er sant med all kunst.
Med all respekt,
du aner ikke hvordan det er å være nummer én.
Hver avgjørelse man tar påvirker alle deler
av hver jævla ting. Det er nesten for mye å håndtere.
Og til slutt er man helt alene med alt.
Det lå enormt mye press på ham, for nå må du...
Man må legge lista høyt og overgå det hvert år.
Man må gjøre det bedre. Ikke bare tilfredsstille publikum,
men gjøre det bedre, mer interessant, rarere.
Tenk på sjansene han tok.
Den snodige væremåten hans, det vidunderlige.
- Og hva om vi bare gjør dette? - Jeg tror jeg vil komme hjem.
- På visse vilkår. - Som hva da?
- Du kan ikke ha hesten din her inne. - Hvorfor ikke?
Kødder du? Lukten, og dritten overalt.
- Jeg skal vaske etter henne. - Det sier du alltid.
Det kom bare fra denne fyrens hjerte og fantasi.
Og vi visste at hvis vi ville endre så mye som et ord med dialog,
ville de si: "Vi må ringe Master Cylinder",
- som var det vi kalte ham. -"Master Cylinder"?
Master Cylinder oppe i tårnet et sted.
Og så ventet vi på svar. "Ja, han sa det var greit,"
eller, "Nei, behold det som det er," fordi det betydde noe for ham
- og det var hans prosjekt. - Ok.
Vi var der for å jobbe på hans prosjekt.
- Alle sammen, se hit. - Det er derfor vi får betalt.
Bare klem meg.
NEW JERSEY HALL OF FAME ALLE TRENGER EN HELT
Personen som satte standarden var David.
Og det plaget ham. Han var aldri fornøyd med arbeidet.
Han var en av dem som bare...
"David, nyt det."
David, gratulerer.
Hvordan går det? Takk.
- Godt å se deg. Går det bra? - Ja.
OKTOBER 2023,
DAVID CHASE BLE INNLEMMET I NEW JERSEY HALL OF FAME.
Annethvert tiår eller noe sånt,
kommer det noen som endrer landskapet.
Det fine med å være fra New Jersey er at de aldri ser oss komme.
Kompromissløs, ubøyelig, nyskapende,
idealistisk, romantisk,
og ja, en kyniker, selvdestruktiv kontrær.
Med andre ord, min type fyr.
Endre kjøttet mitt til svart skog.
Jævla drømmer. Herregud.
- Jeg vil snakke med deg om drømmer. - Det er greit.
Drømmer og filmer er så like at du kan gå
fra dette rommet, pang, til hvor som helst.
- Fri forening. - Ja.
Ta ham!
Kom igjen, Ton, før eller senere må du innse fakta.
- Jeg vil ikke høre det. - Vel, det skal du.
Jeg drømte lenge at jeg hadde drept noen.
Og tyngden av det traff meg sent.
I drømmen sa jeg til meg selv: "Hvorfor gjorde jeg det?
Du har kastet bort alt. Du er ferdig.
Hvorfor i helvete gjorde du det?"
Og nå, nyhetene.
Vil du prøvekjøre den?
Det morsomme med drømmer i The Sopranos er at
når man har en karakter som skal ha ting under kontroll,
- men du kontrollerer aldri drømmer. - Aldri.
SESONG 6, EPISODE 2
I Kevin Finnerty-drømmesekvensen, hva var det Tony prøvde på?
Hva i helvete?
Dette er ikke min lommebok.
Han sa: "Hvem er jeg og hvor skal jeg?"
Og han var livredd.
Tonys store feil som gangster er at han har samvittighet.
Vi er bare imponerte over å være i nærvær av en mann
hvis salgsteam har toppet listene de siste 12 kvartalene.
Det er ikke noe å snakke om. Det er alltid noen som er bedre.
Som David selv sa: "I et annet liv ville Tony
solgt hagemøbler på Garden State Parkway."
Og Kevin Finnerty var en alternativ versjon av hvem Tony var.
Jeg kom hit fordi jeg trodde dere kunne hjelpe meg nå Finnerty.
Jeg har lommeboka og kofferten hans, men jeg er ikke ham.
En dag vil vi alle dø. Da blir vi det samme som det treet.
Ikke noe meg, ikke noe deg.
Innerst inne vet han forskjellen på rett og galt.
Og igjen, man er i feil bransje hvis man skal bekymre seg for sånt,
for man kommer til å gjøre mye galt.
Jeg hadde noen sinnssyke drømmer. Feberdrømmer.
Jeg skjøt en fyr. En venn av meg.
Det er interessant at Tony hadde et utløp i terapien.
- Jeg var fylt med... - Sinne.
Ja, sinne. Du vet alt.
Du har aldri håndtert sinnet sitt, og se hva det har kostet.
Du er den største trusselen mot deg selv.
Men sånn er det å være menneske.
Men noen mennesker er mer selvdestruktive enn andre.
Skyll det ned som en pille.
Og så peyote senere i serien,
som var en annen måte for ham å utforske det større bildet på.
Jeg skjønner.
Jeg skjønner det!
På begynnelsen av hver episode, satt alle rundt et bord
og leste gjennom manuset sammen.
Vi gikk alle inn og bare: "Går det bra med deg?
Er dette den siste episoden din?"
Man visste aldri hvem som skulle bli værende
de neste episodene. Det var hysterisk.
Og alle sa: "Det går bra."
Vi var alle redde for det.
Karene lurte på hvem som skulle tas neste gang.
Og ritualet var at hvis David inviterte deg på lunsj eller middag,
var du i trøbbel.
"Telefonen" fra Master Cylinder.
Men han var sjefen.
Delen av deg som du så i Tony, var det sjefsdelen?
- Ideen om at du måtte... - Jeg trodde det.
- Du drepte henne! - Når noen måtte dø i serien...
...måtte jeg si det til skuespilleren.
Og det var vanskelig for meg.
Herregud.
- Folk syntes det var vanskelig. - Jeg må sette meg.
- Jeg kan ikke stå oppreist. - Noen ville nesten tigge meg.
Er det ok, Tony?
For det er jobben deres. Levebrødet.
Vincent Pastore, Big Pussy, vi kjempet for ham.
"Ikke drep ham, David. Gi ham en sesong til."
Men vet du hva? Dette er et mafiashow. Folk må dø.
Faen.
Adriana.
Jeg prøvde å distansere meg fra alt sammen.
Hva med henne?
FBI.
Ved å tenke som han tenkte: "Må dø."
Herregud.
Når vi tok avgjørelsen om at Adriana skulle begynne å samarbeide
med FBI, ble det tydelig.
Dette ville ikke ende godt for Adriana.
Jeg skal ta meg av det.
David sa til meg på settet: "Jeg skal filme dette på to måter.
En hvor du kommer deg unna,
og en hvor de dreper deg,
og ingen vil vite hvordan det ender før det sendes på TV.
Fordi vi har problemer med lekkasjer på settet,
kan ingen vite hva som skal skje."
Og jeg sa: "Men jeg skal dø, og skal ikke være i serien lenger."
Og han bare...
Og så takket jeg ja til en annen jobb fordi jeg ikke visste,
og jeg var redd, og han var skikkelig forbanna...
fordi det ville lekke ut.
Men jeg måtte ta den jobben. Visste ikke om jeg ville jobbe igjen.
Jeg visste at å spille Adriana i fem sesonger
og være kjent for det, at det ville bli livet mitt.
Jeg visste jeg ville være en stereotyp for alltid.
Så jeg tenkte at jeg burde dra nytte av det umiddelbart.
SESONG 5, EPISODE 12
- Hallo? - Ja. Det er meg.
Jeg vet ikke hvordan jeg skal si dette.
Det er Christopher. Han prøvde å ta selvmord.
- Herregud. Går det bra med ham? - Han har det bra.
Han var ved Ramapo. Han skal ha tatt noen piller,
og en politimann fant ham på toalettet på en kafé.
De tok ham med på sykehus.
Jeg er på vei opp dit nå. Jeg sender Sil for å hente deg, ok?
Herregud.
Det var trist å slutte, men jeg var klar.
Jeg visste det var sånn det måtte være.
Det var veldig vanskelig fordi det er både karakterene og skuespillerne.
Det var ikke bare Adriana, det var Drea de Matteo.
David ville ikke at hun skulle skytes fordi han var glad i henne.
Hvorfor gråter du? Han klarer seg.
Jeg orket ikke tanken på at Adriana skulle bli skutt.
Jeg kunne ikke ha sett på det.
Så, vi brøt med resten av serien.
Alle andre ofre i serien, så man bli skutt.
Vi begynte å snakke om det. "Hvordan skal vi gjøre dette?"
Skal det ikke skje naturlig på kamera...
SJEFSCINEMATOGRAF
...må vi finne en poetisk overgang.
Hun er ikke vill og bedende, hun er mer...
- Vi filmer. - ...som dette, skjønner?
Snurr film!
Dette var den klart vanskeligste scenen jeg har spilt.
Og hun er selvfølgelig så herlig.
Hun sa: "Ikke hold igjen, ok?
Dette blir åpenbart min siste scene.
La oss gjøre den bra, ok?"
Jeg sa: "Stevie, vi må kjøre på.
Jeg er en fitte, du er en mafiasjef, riv meg i håret,
og kjør på."
Nei.
- Kom igjen. - Nei!
- Vær så snill. - Hvor i helvete skal du?
- Kom igjen, din jævla fitte. - Nei, vær så snill!
Nei!
Den scenen er skrevet sånn at kameraet driver opp i skyene,
og den skulle kobles til at kameraet finner Tony og Carmela
i en annen scene.
Med vilje, i episodens siste scene, er Tony og Carmela i skogen.
Hun snakker om å kjøpe en eiendom.
- Ja, det er en vakker eiendom. - Og med denne utsikten?
Verdt 600 000. Landmåleren kommer på tirsdag.
Og han tenker kun på Adriana.
Noe av dette gjør meg på gråten når jeg tenker på at den karakteren
blir behandlet sånn.
Også var det slutten på Drea de Matteo.
Vi skulle ikke ha Drea lenger.
- Går det bra? - Med meg? Absolutt.
Når begynte du å tenke på å avslutte serien?
Det var syv sesonger, men de kalte dem 6A og 6B,
som var måten HBO slapp unna å gi skuespillerne lønnsøkninger.
Hadde de kalt det sesong syv,
måtte de ifølge kontraktene gitt skuespillerne lønnsøkning.
Kutt!
To år før det, sa Chris Albrecht til meg:
"Du bør begynne å tenke på hvordan du skal avslutte serien."
Og jeg hadde aldri tenkt på det. Ta slutt?
Når dere kansellerer det.
Det er vel det som skjer med alle serier?
De blir til slutt kansellert.
Men dette var annerledes.
Du regisserte den første episoden,
men så regisserte du ikke noen andre mens du skrev og produserte.
Men du kom tilbake og regisserte siste episode.
Ja. Med Alik, samme sjefscinematograf.
Da hadde vi utviklet oss.
- Det hadde gått ti år. - Det er lang tid.
I den siste episoden,
snakket vi mye om 2001...
2001: EN ROMODYSSÉ
...om en synsvinkel som brytes
ved at karakteren trer inn i den.
Astronauten begynner å se seg selv.
Han har på seg romdrakten, og møter seg selv i et speil...
...så snur han seg og så er han der uten romdrakten på.
Og til slutt, spiser han middag, helt alene mens han blir eldre.
Han ser bak seg og ser seg selv i sengen som en gammel mann.
Denne enkle teknikken har alltid fascinert meg.
Og i den episoden...
SESONG 6, EPISODE 21
...går Tony inn i sin egen synsvinkel hver gang han besøker noen.
Det fikk meg til å tenke på tiden...
og at døden nærer seg, antar jeg.
Sir? Unnskyld meg.
Eller å nærme seg noe.
Det er noe mystisk ved det.
Til den siste scenen var den første ideen jeg bar med meg lenge at
at Tony skulle tilbake til Manhattan, gjennom Lincoln-tunnelen,
til et møte hvor han skulle møte sitt endelikt.
Eller, jeg visste ikke at han skulle møte sitt endelikt,
men det så ikke bra ut. Det var det som skulle skje.
Hvis du var i publikum, ville du tenkt:
"Jeg tror ikke dette ender bra." Men du ville ikke visst det.
Og da jeg kjørte ned Ocean Boulevard,
og så denne dineren, og tenkte:
"Kanskje det burde ta slutt et sted de drar for å spise hele tiden."
Stille!
Og da jeg sa: "Jeg tenker på 'Don't Stop Believin'.'"
sa alle: "Kødder du?
Det siste som skjer i hele serien?"
Alle var opprørte.
Og jeg sa: "Nå bestemte dere det for meg."
- Hei. - Hei.
Men det var ikke bare for å være kontrær.
- Hva ser godt ut? - Jeg vet ikke.
Jo mer jeg jobbet med det,
jo mer hørte jeg en del av teksten i den sangen:
"Filmen tar aldri slutt. Den bare fortsetter og fortsetter."
Jeg tenkte: "Wow."
Det er en sirkulæritet i hele episoden.
Det føles som om man går tilbake til episode én.
Tilbake.
Den eksploderende grillen, den eksploderende bilen.
Hvis du ikke liker rampen, bygger jeg en ny, ok?
Kanskje det er treverket.
Jeg ble slått av sirkulæriteten. Som første episode, siste episode.
Unger. Kom hit.
Det er på en måte en følelse, livets mønster
som du ser om og om igjen.
Noen ganger...
- er livet godt. - Livet er ofte godt.
Og under middagsscenen er mye av samtalen:
-"Husker du da..." - Ja.
For familien min.
- I første sesong hadde Tony sagt... - Husk de små øyeblikkene...
som dette...
...som var gode.
Så opp med humøret.
- Og AJ tar det opp med ham igjen. - Fokuser på de gode stundene.
Ikke vær sarkastisk.
Var det ikke det du sa en gang? Å prøve å huske de gode tidene?
- Gjorde jeg? - Ja.
Det er vel sant.
Den scenen bygger seg opp som en liten pyramide
hvor vi bare bygger...
Det er mye som foregår.
Hun prøver å parkere bilen, det er mange mennesker,
mange karakterer, fyren i Members Only-jakken.
Andre mulige trusler som kommer inn.
Spenningen bygger seg opp i den scenen i dineren.
Vi forventer noe.
Jeg bestilte noe til bordet.
Og så blir det svart. Det var så plutselig og rart.
Alle ble overrasket.
Jeg ringte folk og spurte: "Er TV-en min ødelagt?"
Jeg var med Jim, og han sa: "Var det alt?
Var det alt?" Han kunne ikke tro det.
- Så Jim visste det ikke? - Niks!
Var han forbanna?
Jeg tror han var sjokkert som alle andre.
Det var liksom bare: "Det var det.
Det er slutten på historien."
Og jeg tenkte: "Dette er typisk David.
Det var akkurat sånn han ville avslutte serien.
Han vil ikke at noen andre skal vite hva som foregår nå."
Jeg tror at det jeg tenkte på var at universet bare fortsetter.
Du fortsetter kanskje ikke, men universet fortsetter.
Filmen bare fortsetter.
Det er en løsning i at det ikke løser seg, vel?
Som åpner opp for et interessant poetisk poeng
om en åpen slutt.
Utallige folk har sagt til meg...
"Jeg vet at du vet det. Hva skjedde, egentlig?"
Vanity Fair laget en artikkel ti år etter Sopranos.
Og de kom til meg og spurte:
"Hva er den virkelige slutten?"
Man har...
Jeg sa: "Én gang for alle,
det som skjedde på slutten var at regissøren ropte "Kutt!",
og så gikk skuespillerne hjem."
Hva kunne ha skjedd? At Tony ble drept?
- At familien ble utslettet? - Og så sier alle: "Ja!"
En stor avslutning betyr ingenting
for 20 minutter senere, har man glemt hele showet.
Men hvis man bygger en filosofisk slutt,
en åpen slutt, som er det det har blitt,
vil serien leve evig. Ingen vil finne ut av det.
Slutten er det man vil at den skal være.
Han døde som gammel mann.
Noen kom ut av badet og skjøt ham i hodet.
'SOPRANOS' SLUTT UTLØSER DEBATT
Alle står rundt vannkjøleren en siste gang og sier...
SOPRANOS-SLUTTEN... GLEM DET!
"Jeg kan ikke fatte hva jeg akkurat så."
VENTET VI ÅTTE ÅR PÅ DETTE?
-"Hva skjedde?" - Hva sitter man igjen med?
Man sitter igjen med noe å løse.
"Og hvordan skal man løse det?" Ved å se på serien en gang til.
Når du var ferdig, var du ferdig? Har du sluttet fred med det?
Var du trist? Ville du gjøre noe annet?
Hva var det?
Jeg ville begynne med det jeg alltid hadde ønsket å gjøre,
som var å lage en jævla film.
I 2012, SKREV OG REGISSERTE DAVID SIN FØRSTE FILM
NOT FADE AWAY MED JAMES GANDOLFINI.
Det er sikkert at jeg hadde laget nok Sopranos,
men det var over... Det føltes riktig. Det var over.
Ålreit, kom igjen.
Når tiden gikk, savnet jeg folkene.
De var som en familie.
Og jeg savnet problemløsingen.
Det er skriving og også ting som: "Hvilken farge skal hatten hans ha?
En rød hatt?
Han kan ikke bruke rød hatt fordi hun bruker en rød hatt.
Vi kan ikke filme der, fordi vi kan se Shell-logoen."
Eller under redigeringen. "Hvorfor svart?
Hvorfor klippe til svart?"
SESONG 3, EPISODE 2
Det var den scenen mellom Meadow og AJ.
"Stopping By Woods on a Snowy Evening."
Jeg er så glad jeg ikke går på videregående lenger.
Leste du dette?
Dette er lenge siden. Han gjorde leksene sine.
Hva betyr det?
Jeg må levere inn en analyse i morgen.
Hva betyr det?
"Skogen er nydelig, mørk, og dyp, men jeg har løfter å holde,
og flere mil å få før jeg kan sove"?
"Woods on a Snowy Evening" er navnet på diktet.
- Av Robert Frost? - Et Robert Frost-dikt.
- Og hun sier... - Hva dekker engen?
- Snø. - Ja!
- Og hva symboliserer snøen? - Jul.
Hallo. Kulde?
Uendelig hvithet, uendelig ingenting?
- Jeg vet ikke. - Døden.
- Jeg trodde svart var døden. -"Jeg trodde svart var døden."
Så det var også i hodet mitt.
Men nå vil folk si: "Han innrømmet det. Tony døde."
Sannheten er...
Tekst: Jo Christian Weldingh