Downloaded from YTS.BZ
Official YIFY movies site: YTS.BZ
E vineri.
E aproape șapte seara.
Îi așteptăm la noi pe frații soțului meu,
care au de rezolvat o dispută în familie.
„Dispută” e, fără îndoială, cuvântul cel mai potrivit
când e vorba de Julián și de frații lui.
Dă-mi din celălalt, ca săptămâna trecută.
Și niște brânză.
Julián nu voia să cumpăr nimic, dar mi-am zis că, dacă tot se reunesc…
Sun trei frați. Víctor e cel mai mare.
Apoi e Natalia,
iar ultimul e Julian, soțul meu.
Natalia a insistat să se întâlnească pentru a vorbi despre tatăl lor.
Socrul meu are 89 de ani.
E văduv.
Ea susține, pe bună dreptate, că nu mai poate trăi singur.
Se rătăcește tot mai des.
În ultima vreme, a căpătat prostul obicei de a-și etala penisul în fața vecinelor.
Atât. Cât face?
Chestia e că, după părerea Nataliei, trebuie luată urgent o decizie,
înainte să se întâmple ceva grav.
Víctor a spus deja că ajunge mai târziu.
Se pare că e, ca întotdeauna, efectiv îngropat în muncă.
Víctor e căsătorit cu Marisa.
Au patru copii și doi câini.
S-au cunoscut de tineri, la facultate.
După multe insistențe, au devenit iubiți,
iar Víctor a reușit s-o lase însărcinată.
Socrul lui e un avocat renumit.
În scurt timp, Víctor s-a angajat la cabinetul lui.
Deși nici până în ziua de azi nu se știe ce face acolo.
E un crai de mucava, un fanfaron,
cum îl descrie Julián.
Un bărbat care se lasă ținut sub papuc
ca să nu-și piardă statutul la care nici nu visase să ajungă.
Natalia.
În schimb, Natalia e diametral opusă fraților ei.
E o femeie serioasă, introvertită,
metodică până la obsesie, o mare perfecționistă.
E o profesoară foarte respectată și, cireașa de pe tort,
în timpul liber mai și scrie articole și traduce din nu știu câte limbi.
Natalia s-a măritat cu Jerónimo.
Au o fiică.
Dar nu și-a găsit fericirea.
Jerónimo o înșală constant.
Știm cu toții asta.
Din fericire, pe Natalia o leagă o mare prietenie de o femeie.
Merg împreună peste tot și se înțeleg de minune.
Prietena ei nu are partener.
Nu insinuez nimic, dar uneori cred că, dacă Natalia n-ar fi atât de serioasă,
atât de inhibată și, nu știu, dacă s-ar lăsa puțin dusă de val…
La revedere!
Se reunesc foarte rar.
Mă încântă să-i văd când se întâlnesc,
se încontrează și se ciondănesc.
Eu sunt singură la părinți. Ai mei au murit.
Acum, ei sunt familia mea.
Nimic nu e mai important decât familia, pentru că partenerul de viață…
El te poate părăsi oricând.
Prietenii vin și pleacă.
Dar familia, frații sunt cu tine pe viață.
Habar nu au ce norocoși sunt.
53 DE DUMINICI
S-a auzit ușa.
Bună!
Sunt Julián. Acum a sosit.
Se va face că plouă.
Că ce?
Nimic, vorbeam singură.
- Unde ai întârziat? - La un casting.
I-auzi!
- Nu mi-ai spus nimic. - Nu.
Pentru un serial TV?
Nu. Pentru o reclamă.
- Și reclamele apar la televizor, nu? - Așa am auzit.
La ce e reclama?
La gazpacho.
Eu sunt roșia.
Păi…
Mă duc să fac duș.
Perfect.
Dar nu sta mult. Trebuie să apară.
Cine să apară?
Vin frații tăi, ai uitat?
Azi?
Ești sigură?
A rămas pe vineri, nu?
Azi e vineri.
Poate am vrut să uit.
Poate.
Gustări?
Da, gustări.
- Știam că o să uiți. - Ce insinuezi?
Nu insinuez nimic, stai liniștit.
Bine.
Vreau să spun
că, dacă le pui masa, nu mai scăpăm de ei.
Da, dar, la cât de rar vin pe la noi…
Eu sunt asistentă într-un spital.
Julián e actor.
Dar n-a prea avut noroc în carieră, sărmanul.
În tinerețe, a jucat în niște seriale și piese, dar n-a reușit să se lanseze.
Ne-am cunoscut acum cinci ani și ne-am îndrăgostit pe loc.
Mai ales el.
Nu avem copii și locuim aici cu chirie.
Am trei apeluri pierdute de la soră-mea.
Da. Te-a căutat la prânz.
I-am spus să te sune pe mobil.
- Ce voia? - Să știe dacă ai vorbit cu Víctor.
- Despre ce? - Despre un bec.
Ce bec?
Nu știu.
A zis că te sună pe mobil, fiindcă e foarte important.
Un bec nu poate fi atât de important.
N-are cum.
Carolina!
Da?
Ce faci?
Am cumpărat niște flori.
Cum nu aveam altă vază, am luat-o pe asta.
- O păstram în dulap. - O ascundeam.
O ascundeam în dulap. E cu totul altceva.
Dar e de la fratele tău și m-am gândit că, dacă vin azi…
Și ce dacă vin azi?
Parcă te duceai la duș.
Am discutat asta, dacă îți amintești.
Eu voiam s-o arunc de la balcon, dar nu m-ai lăsat.
Da. Așa e.
- Dar unde să pun florile? - Sper că n-o faci dinadins.
Trebuie să-i dăm de mâncare pisicii.
Carolina!
Te ascult.
Ai luat florile ca să ai motiv să scoți vaza?
Le-am cumpărat pentru că sunt frumoase. E o atenție față de musafiri.
Sunt frații mei, nu musafiri.
Nu e nevoie să le facem impresie.
Ba dimpotrivă.
Dacă nu înțelegi dinamica de familie, iubito, mai bine nu te băga.
- Poftim? - Dinamica de familie.
- Vaza asta e o insultă. - Nu mi se pare atât de urâtă.
E o insultă și știi foarte bine asta.
E urâtă, de prost-gust și pretențioasă.
Ca frate-meu.
Și, poate ai uitat,
dar ne-a dăruit-o de Crăciun.
Apoi am aflat că o primise bonus de la magazin.
Deschizi o conservă?
Și s-a gândit:
„Dacă trebuie să-i dau ceva fraierului de frate-meu,
îi dau vaza asta de căcat și rămân un domn.”
Ce conservă?
De anșoa.
Și, iartă-mă că îți spun,
dar ți s-a părut că e o idee bună s-o instalezi în mijlocul sufrageriei,
să creadă că ne place vaza lui de rahat, ceea ce mă enervează și mai rău.
Stai liniștit, că o s-o pun altundeva.
Iar începi? Sunt liniștit.
Nu par liniștit?
N-aș ști ce să-ți spun.
Ți-a mers bine azi?
Până de curând, da.
Tot ce spun e că trebuie să fim atenți la gesturi.
Tu o faci cu cele mai bune intenții, dar el o să înțeleagă altceva.
Și nu trebuie să-i acordăm vreo atenție deosebită.
E fratele meu, nu șeful guvernului, înțelegi?
Perfect.
Cupă ce că vin aici, colac este pupăză, mai trebuie să-i și hrănim.
Pentru că, bineînțeles, el s-a asigurat că ne vedem aici.
Nu suntem demni de vila lui din Moraleja.
Nu! Doamne ferește, să nu-i murdărim covoarele persane!
Bine. Am început să mă neliniștesc.
Da, puțin.
Hai, bagă-te la duș!
- Ce fac cu anșoaurile? - Le pui pe pâinea prăjită.
- La ce oră le-ai spus să vină? - Lui Víctor, la 20:00.
- Păi e deja 20:00. - Știu.
O să întârzie jumătate de oră, cum face întotdeauna.
Șmecherii, ca el și nevastă-sa,
ajung mereu ultimii, cu aerul că îți fac o favoare.
Sora ta face exact invers.
Și de-aia i-am spus să vină la 21:00.
- Vrei să-ți spun de ce? - Mor de curiozitate.
Pentru că, știind că vine cu jumătate de oră mai devreme,
așa sunt convins că se vor întâlni la intrare la 20:30 fix,
o să urce împreună și n-o să mă agaseze.
E extenuant să ai frați, iubito. Tu nu ai cum să înțelegi.
Sora ta vine mai devreme ca să te ajute.
Ba nu. O face ca să deranjeze.
Dar, bineînțeles,
fiindcă simte nevoia să se implice și se stresează să iasă totul perfect…
Ca reuniunea asta.
Tata s-a zăpăcit, a încurcat autobuzele
și ne-am dus după el la Colmenar de Oreja.
Așa, și?
Ăsta e motiv să-l băgăm la azil?
Și știi ce mai… Știi ce?
Spune-mi.
Dacă tata vrea să-i arate vecinei scula lui, să i-o arate! Nicio problemă.
- Da… - Tata nu mai are mult.
Așa sunt bărbații. Nu e vina noastră.
Da.
Nu știu dacă am înțeles tot, dar discutăm în altă zi.
Când nu avem musafiri.
Natalia!
Da.
Nu, nu e nevoie să aduci nimic.
Rezolvăm repede, nu?
Unde ești?
Poftim?
Nu stabiliserăm să ne vedem azi?
Mâine. Sâmbătă.
Nu.
Nicio problemă.
Nu. Cred că am greșit eu.
Da. Nicio problemă.
Punem anșoaurile înapoi în conservă și gata.
Glumeam.
Bine. Ne vedem mâine la 20:30.
Ba nu! La 21:00.
Vino la 21:00!
Pa!
Cel mai rău mă sâcâie vaza.
Acum, că am scos-o la vedere.
La cinci!
Unu, doi, trei, patru, cinci…
E sâmbătă. Din nou, se apropie ora 19:00.
Julián s-a trezit în toane foarte proaste și pornit să contramandeze reuniunea.
E convins că neînțelegerea de ieri nu a fost vina lui, ci a fraților lui.
Se pare că iau adesea decizii și se răzgândesc fără să-l anunțe.
Potrivit lui Julián, așa e de când erau mici
și are legătură cu disprețul față de mezini.
Din fericire, s-a mai destins după ce a mâncat
și s-a împăcat cu ideea reuniunii.
Natalia!
- Punctuală, cum te știu. - Voiam să vă ajut.
Desigur.
- Ce faci? - Foarte bine.
Intră!
Julián.
Natalia!
Am sunat, dar nu mi-a deschis.
Îmi făceam exercițiile de relaxare.
Așa fac când am musafiri.
- Víctor a ajuns? - Nu. Ciudat, nu?
Credeam că ajungeți împreună.
Oi fi socotit eu greșit.
- Ce? - Nimic. Nu-l lua în seamă.
- Revin imediat. - Unde te duci?
La magazin, să iau mâncare pentru pisică.
- Vin cu tine. - Da, du-te!
Ești sigură?
Să nu ne luăm la harță prea devreme.
Mă duc să fac un duș. N-am apucat să fac la sală.
Poftește!
- Ieri te-am sunat de trei ori. - Da.
Mi-a spus ceva Carol. Te preocupa un bec.
Întocmai.
Știi bine că soră-ta e o mare isterică.
- Te-ai supărat? - Puțin.
- Dar tu nu te superi niciodată. - Păi, uite că se schimbă lucrurile!
Trebuia să mă anunți și pe mine.
Voiam doar să știu dacă l-ai schimbat.
- Becul? - Da, Julián, becul.
Sigur. Despre ce bec e vorba, mai exact?
Becul din camera de baie a tatei.
N-ai vorbit cu Víctor?
Cine e Víctor?
Becul de la baie pâlpâie.
Pâlpâie?
Da. Tata spune că clipocește.
Poftim?
Clipocește. Așa zice. Se aprinde și se stinge.
Mă roagă de nu știu când să-l schimbăm.
Ai putea săptămâna asta?
Sigur, îl schimb eu.
Nicio grijă, stai liniștită!
Sunt foarte liniștită. Nu par liniștită?
Păi, nu știu ce să-ți spun.
Pe bune, „clipocește”? Tâmpit cuvânt!
I-am spus lui Víctor de câteva zile.
Credeam că ați vorbit deja. A zis că te sună și te duci să-l schimbi.
- Poftim? - Ce?
Poți să repeți ultima frază?
Păi, ce ai auzit. A zis că te sună.
Și partea a doua?
Și că te duci să-l schimbi.
De ce eu?
Nu știu, Julián. Cineva trebuie să-l schimbe, nu?
Sigur, cineva, dar de ce eu? De ce nu-l schimbă el?
- Sau femeia care face curățenie. - E mai în vârstă decât tata.
O ia amețeala dacă urcă pe scară. Iar Víctor…
Iar Víctor?
Păi, doar știi că e foarte ocupat și…
Da, sigur. Așa e.
Bietul de el!
- Bună ziua! - Bună ziua!
Și cum ți-a spus?
Ce anume?
Ce ton a folosit când vorbeați despre „clipoceli”?
Ce a spus?
„Julián o să schimbe becul.
N-are nimic mai bun de făcut.”
E doar un bec, Julián.
Desigur, el nu se înjosește să-i schimbe becul tatei.
Aristocrații nu fac de-astea.
Nu, cum încă îi datorez bani…
- Încă îi datorezi bani? - La revedere!
Da. Și ce?
Julián, e vorba de un biet bec care trebuie schimbat.
Víctor credea că ai mai mult timp. Atât.
Sigur, și de ce o fi crezut el asta?
Fiindcă, după el, eu sunt majordomul familiei,
hamalul, băiatul de mingi.
N-am de gând să-l schimb.
Ce faci?
Caut cheile.
Păi, atunci…
Și ce facem?
Nu știu.
Pune-o pe ordinea de zi.
Vorbim despre ciucurașul tatei, apoi despre cine îi schimbă becul.
În afară de asta, toate bune?
Da, minunat. Dacă nu intru în detalii, totul e minunat.
- Tu? - Vreau un pahar cu apă.
Trebuie să iau o pastilă.
Tu și migrenele tale…
Păi, da.
Vai, ce flori frumoase!
Da, foarte frumoase.
Păcat, pentru că va trebui să le aruncăm dacă nu le vrea cineva.
Cu tot cu vază.
Mulțumesc.
Așa. Ce e de făcut?
Pune din nou anșoaurile pe feliile de pâine.
Bine.
Încă n-am discutat nimic.
- Despre ce? - Dacă ți-a plăcut cartea.
Ce carte?
Romanul.
Ce roman?
Cel pe care l-a scris… Víctor.
A scris un roman?
Tatei îi trebuie o mașină de spălat…
- Natalia! - Da?
Nu e cazul să schimbi subiectul.
- Ai observat? - Da, un pic.
- Nu știam că nu știi. - Nu e nicio problemă.
Știu. Ce problemă să fie?
Sunt sigură că Víctor ți-a spus, dar ai uitat fiindcă ești foarte…
Foarte ce?
Păi, așa. Ești mai uituc.
O să-ți dea romanul, stai liniștit!
Sunt liniștit.
Nu par liniștit?
Sunt foarte liniștit. E perfect.
Măi să fie…
Vasăzică, frate-meu a scris un roman.
Măiculiță! Impresionant, nu?
Nu e mare lucru, nu? Adică…
Asta da veste!
Și de când scrie frate-meu romane?
Nu vorbim despre tata? De-aia am venit.
Ne punem și noi la curent până vine artistul.
Când l-a scris?
- Nu știu. - Ba știi. Hai, zi!
Nu știu, acum ceva vreme. Un an, poate?
- Da, cam așa. - I-auzi! Un an?
Și vorbiți des despre asta?
- Nu, din când în când. - Când nu sunt eu de față.
Da, Julián, mai ales când nu ești.
Mie mi-a povestit fiindcă voia un sfat.
I-auzi! Voia un sfat?
E doar un hobby de duminică.
Un hobby de duminică? Ce vrei să spui?
Duminicile scria la roman.
- Duminicile? - Da, Julián.
Scrie pe prima pagină.
I-a luat 53 de duminici să scrie romanul.
Vin imediat!
53 de duminici?
Să fiu al naibii!
- Acum înțeleg totul. - Ce anume?
De ce nu răspunde la telefon.
E greu să scrii un roman, Julián.
- Nu-i lua apărarea! - Nu i-o iau.
Ba da, asta voiai să faci. Mereu îi găsești scuze.
Spuneam doar că nu e ușor să scrii un roman.
Exact.
Iar din propoziția asta se deduce
că, fiind foarte complicat să scrii un roman,
Víctor nu are timp să răspundă la telefon,
mai ales când îl sună fraierul de frate-său mai mic, adică eu.
Zău, Julián, doar știi cum e Víctor.
Răspunde doar când îi convine, când vrea, când are chef.
Și de ce?
Ce „de ce”?
De ce a scris un roman? Ce clocește?
Nu știu. Poate că simte nevoia să povestească una-alta…
- Să povestească! I-auzi! - Înțelegi ce spun.
Înțeleg, Natalia. Înțeleg perfect.
Așa sper.
Săracul de el!
Am vorbit ieri cu vecina apropo de tata,
când i-a arătat organele genitale.
Știi ce mi-a spus?
Și ți-a plăcut cărțulia?
- Nu-l lua nici în râs. - Nu-l iau în râs.
Ba da. Ai zis „cărțulie”.
- Pe un ton sarcastic. - Zău?
E adevărat. Recunosc. Nu mă pot abține.
E din invidie.
În adâncul sufletului, îl admir mult.
Îl admiri?
Mult.
- Pot să merg la baie? - Sigur. E liberă.
Mulțumesc.
Víctor n-a sosit încă?
Imediat apare.
- Despre ce vorbeați? - Îți spun mai târziu.
Și despre ce e vorba?
E un roman erotic?
E puțin cam lung.
Hopa… Și i-ai spus?
Nu, dar mă sună zilnic să mă întrebe dacă l-am citit.
E foarte enervant. Insistă să-mi afle părerea.
La naiba! Ce nasol!
Să fiu sinceră, obiectivă…
Adevărul nu se spune niciodată.
În general, adică?
În general și întotdeauna.
E de prost-gust să spui adevărul.
Frate-meu a scris un roman.
Un roman? Ce tare, nu?
Oricum, cred că ești foarte mândră.
- Ce-am mai făcut? - Nimic. Asta zic.
Ține cont de tine. Te prețuiește.
Pentru el, părerea ta înseamnă recunoaștere.
Părerea mea nu e mai cu moț. Te rog, hai să nu începem!
Pentru Víctor, că e părerea mea sau a cactușilor lui, e totuna.
Gata, Julián! Nu e mare lucru! O să-ți dea el romanul.
Dacă nu, și mai bine.
Nu va trebui să-l citești și să-i spui ce părere ai!
Acum se enervează.
Foarte bine.
Da.
În plus, Víctor te prețuiește pentru alte lucruri.
- Poftim? - Te prețuiește pentru alte lucruri.
Ai auzit, Carol?
- Frate-meu mă iubește. - Ce bine, nu?
Când ți-a dat cartea?
Nu știu. Acum câteva luni.
Așa, vasăzică! Câteva luni?
Da, când am fost acasă la tata, de ziua lui.
Tu ai lipsit. Poate de asta nu ți-a dat-o.
Ba nu. Am fost și eu acolo atunci.
- Ba nu, Julián. - Ba da. Am întârziat, dar am ajuns.
- Serios? - Da.
Și Dostoievski nu mi-a dat niciun roman.
Nu totul e atât de întortocheat cum crezi tu.
Poate că nu avea mai multe exemplare și de asta nu ți-a dat.
- Ediție limitată, pentru public select? - Mai mult ca sigur.
Și?
Și gata! Dacă Víctor nu vine în cinci minute, plec.
- E legată frumos cartea? - Presupun.
Păi, e important!
Nu știu. E legată, Julián.
- E cartonată? Țeapănă? - Nu prea.
Din economie. Toți bogătașii sunt zgârciți.
- Cum o chema pe pisică? - Fani.
Așa, Fani.
- I-ai dat mâncare? - Da, scumpo.
Și ți-a plăcut?
Hopa…
Ce înseamnă mutra asta?
Ce mutră?
Pe care ai făcut-o când ai auzit întrebarea.
Pot să fumez aici?
Nu. Pisica are astm.
Nu-i nimic dacă nu ți-a plăcut romanul, Nati.
De fapt, mi-a plăcut mult.
- Zău? Mult? - Da.
Destul.
Mult sau destul? Nu e totuna.
Nu e rău. Putea fi mai bun, dar…
- Aoleu… - Ce „aoleu”?
Ai terminat propoziția cu „dar”.
Unele lucruri scârțâie.
De exemplu?
Sunt prea multe personaje. Și are prea multe niveluri narative.
Aoleu! Nu te pui cu nivelurile narative.
Nivelurile narative…
- Iar finalul nu prea are sens. - Un final expeditiv.
E o lectură plăcută. Nu e prea distractiv, dar…
- Adică e o… - E primul lui roman, Julián.
Da, e primul lui roman, Nati, dar e o…
- E o… - O ce?
- O… - Ce e, Nati?
E o porcărie!
Vin imediat!
Sunt foarte mândru de tine.
Nu mă bucur că nu mi-a plăcut romanul fratelui meu.
Văd că tu te bucuri.
Sunt josnic. Trebuie să recunosc.
Dar asta e. În plus, aroganța nu trebuie recompensată.
Deci aroganța l-a împins să scrie romanul.
Bineînțeles.
Acum, să nu-i spui ce ți-am zis mai devreme!
- Te rog. M-aș simți oribil. - Sigur că nu. Nu-s atât de crud.
- A muncit atâtea duminici, bietul… - El? Biata de tine!
De mine? De ce?
Pentru că acum ești obligată să-i spui ce crezi.
Despre cărțulia lui care e o porcărie. Nu-i așa, Natalia?
- Cine era? - Víctor.
Da? Și ce voia? Să coborâm să-i parcăm BMW-ul?
Nu. Zicea că nu mai ajung.
Rămân în Marbella, fiindcă mâine vor să iasă pe mare și…
Și că rămâne pe săptămâna viitoare.
Sau în altă zi.
Tu nu mă crezi, Natalia, dar eu chiar îl admir pe fratele meu.
Știi de ce?
Pentru că jinduiesc să fiu ca el.
Și cine îi schimbă becul tatei?
- Lasă, mă ocup eu. - Nu, le duc eu…
Mulțumesc.
După a doua tentativă ratată, a rămas să se vadă în timpul săptămânii.
Natalia l-a implorat pe Julián să nu-l provoace pe Víctor,
după „regretabila lipsă de respect de zilele trecute”.
Îl citez pe Julián cuvânt cu cuvânt.
- Ai așteptat mult? - Nu. Nu prea mult.
Doamne, ce ploaie inoportună!
S-a întâmplat ceva?
Nu. De ce?
Păi, așa, fiindcă ești foarte punctual azi.
Sigur nu vrei să te descalți?
- Ești fleașcă. - Da, mai bine mă descalț.
- Așa! Fă-te comod! - Da.
Pardon!
Chiar am vrut să-mi iau umbrela, dar până la urmă…
Vai! Ce flori superbe!
- Nu-i așa? - Da.
Au început să se cam ofilească, dar vaza le pune în valoare.
Nu crezi?
- De vază zic. - Da.
Am adus un vin.
Vai, dar nu trebuia!
Lasă, că altfel mă bârfiți.
E un Bordeaux Gran Reserva.
Sigur n-ați mai gustat așa ceva.
Sunt convins.
Noi bem numai vin de buturugă.
Nu-i așa?
- Ce fac fetele? - Foarte bine.
Sper să-și găsească repede iubiți și să plece de acasă, fiindcă…
Și soția ta?
Marisa? E minunată, ca de obicei. Superbă.
Voia să vină și ea,
dar, cum Natalia a insistat să ne vedem fără cumnați…
Natalia are dreptate. Altfel ne-am lungi prea mult.
Sigur nu vrei să-ți scoți șosetele?
Sau dă-i papucii tăi!
Papucii mei?
Nu. Nici mort.
Nu e nevoie, Carol.
N-o să dureze prea mult reuniunea, nu?
Așa te vreau, Víctor.
Julián, dacă ești de acord cu mine
că nu e nevoie să-l băgăm pe tata la azil…
Mulțumesc. Suntem noi doi contra Nataliei.
Putem angaja pe cineva să-l ajute acasă și am încheiat subiectul.
Ești de acord cu mine, nu?
Avocatul mi-a interzis să comentez până nu suntem toți trei de față.
- Carol… - Spune!
Regret că n-am venit sâmbătă, dar a trebuit să mergem la Marbella.
Nu e nicio problemă, ne-a spus Natalia.
Víctor, e foarte obositor să fii bogat, nu?
Nici nu-ți imaginezi, Julián. Este absolut epuizant.
Absolut epuizant. Sigur.
În plus, am promis să-mi scot în larg socrul
și pe niște prieteni de-ai lui care au venit special din Santander.
Oameni importanți. Oameni cu mulți bani, Julián.
Dacă-s importanți și cu mulți bani… Se știe cum e.
Stai liniștit, n-a fost niciun deranj, nu?
Am pregătit niște gustări, acolo.
Da. Și anșoaurile adoră să iasă din conservă și să intre la loc.
Anșoauri? Deliciu! Din Marea Cantabrică?
Nu, de la supermarket.
Îți aduc niște papuci. Nu poți să stai așa.
Și? Cum îți merge?
Totul e minunat.
Ție?
E ceva nou? Ceva ce nu știu?
Nu. De ce?
Păi, așa, să ne punem la curent.
Am conversat pa WhatsApp săptămâna trecută.
Când să se întâmple ceva remarcabil de atunci?
Dacă nu s-a întâmplat nimic remarcabil, atunci mă simt mai liniștit.
- Am avut mult de lucru, asta da. - I-auzi!
Chestia e că am devenit exagerat de indispensabil.
Vezi să nu te numească director general, că s-a zis cu gluma!
Să știi că ai dreptate.
Normal.
Ce diferență e între noi, nu?
Noi doi, adică.
- Așa crezi? - Da.
Eu vreau tot mai mult, iar tu te mulțumești cu tot mai puțin.
Mă uit așa la tine fiindcă nu știu ce să-ți răspund.
Sper că nu te-a supărat remarca mea.
Încă nu-mi dau seama.
Tu și umorul tău!
Îți invidiez trăsătura sta.
Nu iei nimic în serios, chiar dacă îți merge cum îți merge.
Se numește „instinct de conservare”, Víctor.
Scuză-mă.
Papucii.
Ies puțin până la farmacie. Vin repede.
Nu vă certați fără mine!
Nu, fii serioasă!
M-am tot gândit zilele astea:
„Când îl vezi pe Julián, trebuie să-i spui ceva.”
- Dar acum nu mai știu… - Zău?
Despre ce era vorba? Ce o fi?
Nu știu. Îmi amintesc eu.
Te-am tot sunat, dar n-am reușit să dau de tine.
Când?
- Duminica. - Duminica?
După-amiaza.
După-amiaza? Ce ciudat!
Serios? De ce?
Pentru că sunt mereu acasă.
În după-amiezile de duminică?
Sunt mereu acasă.
Dacă ieșim în weekend, ne întoarcem după masa de prânz.
- E un obicei. - Zău?
Nu răspund niciodată dacă nu știu cine e, Julián.
- Nu? - Nu.
Pentru că nu vreau
să-mi pierd concentrarea.
Sigur că da, fiindcă ești…
concentrat la ce faci tu acolo.
Întocmai.
E foarte bine să ai astfel de momente.
Să fii singur cu gândurile tale,
să meditezi
și să dai formă, cumva,
tuturor lucrurilor pe care vrea omul să le exprime
și nu știe cum.
- Julián, ai descris perfect! - Da, știu.
Pare că s- a oprit ploaia. Mă duc să pun rufele la uscat.
Lipsesc o clipă. Simte-te ca acasă! Dacă sună Natalia, deschide-i tu.
Vin cu tine?
Dacă e musai…
Vin cu tine.
Și ce voiai?
Să-ți cer un sfat.
Dar, cum n-ai răspuns, am sunat-o pe Natalia.
Ce păcat!
A profitat de ocazie să-mi împuie capul cu tata.
Femeia e bolnavă la cap, Julián.
- Ia totul în tragic. - Nici că se putea spune mai bine.
Uite, reuniunea asta atât de urgentă!
Tata a încurcat autobuzele și ne-am dus după el la Torrelondones.
Și ce mare lucru?
Zilele trecute m-a sunat de trei ori. De trei ori!
Ce voia?
Ceva cu becul lui tata, care clipocește, chipurile.
Da, clipocește.
I-am spus să se calmeze, că o să-l schimbi tu.
Mi-a zis ea ceva, da.
Schimbă-l mai repede, până nu o ia razna, fiindcă mă scoate din minți…
Știi care e problema, Víctor? Sunt foarte ocupat zilele astea și…
Serios? Ai vreun proiect nou?
O să am. Am fost la un casting.
- Pentru un serial TV? - Nu, o reclamă.
O reclamă, deci… La ce?
La gazpacho.
Aveau nevoie de cineva cu experiență în rol de roșie.
- Roșie? - Da.
Julián…
Meseria asta a ta… Îmi fac griji pentru tine.
- Serios? - Da.
E ciudat că întârzie Natalia atât, nu?
Sincer să fiu, da.
Grozav apartament, Julián!
- Crezi? - Da.
Sigur, nu se compară cu casa mea, care e…
Da…
- Și tu arăți bine. - Îmi e bine.
Mai ales dacă nu intrăm în detalii.
Înseamnă că acum ai timp.
Timp?
Da, să te duci la tata și să-i schimbi becul ăla care…
Da. Ăla care clipocește.
- Știi care e problema, Víctor? - Ia spune!
Trebuie să joc rolul ăla de roșie, să scot pisica la plimbare,
așa că nu prea am timp.
N-ai putea trece tu pe acolo duminică?
Duminică? Nu am cum. Nu.
- Știi ce? - Ia zi!
Să schimbe Natalia becul!
- Natalia? - De ce nu?
- Chiar! Ai dreptate. - De ce noi? Fiindcă suntem bărbați?
- Nu erau ele moderne? - Și feministe?
Să schimbe ele becurile!
- S-a zis cu gluma! - Ce atâtea clipoceli?
- E fată deșteaptă. - Nu?
Cu diplome de masterat. Și știi cum e cu diplomele.
Te aburește cu mutra aia de neajutorată.
Și nu spune niciodată ce crede cu adevărat.
- Niciodată. - Nici dacă o rogi să fie obiectivă?
Atunci, poate că da.
I-ar veni greu. N-ar fi simplu, dar da.
Stai liniștit!
Sunt liniștit. Nu par?
Era un fel de-a spune.
M-aș spăla pe mâini. Unde e baia?
Unde a fost mereu. În capăt, pe dreapta.
Julián!
Mi-am amintit ce voiam să-ți spun.
Nu e nimic important. O prostie.
Am scris un roman.
Un roman?
Tu?
- Eu. Fratele tău mai mare, da. - Știu că ești fratele meu mai mare.
Ai rămas fără cuvinte.
Am rămas impresionat. Nu mi-aș fi imaginat.
Julián, știi că mie îmi plac provocările.
Știm toți. Întreaga ta viață e o aventură.
Julián…
Nu…
Mi-ar face mare plăcere…
Serios?
Dacă…
Pentru mine? La naiba! Ce onoare!
Dacă ai citi-o și tu.
Chestiile astea au darul să mă emoționeze.
Dă-mi să-ți scriu o dedicație!
E musai?
Așa se face și nu e niciun efort din partea mea.
În cazul ăsta…
- Dacă nu-ți vine nicio idee… - Nu e cazul.
- Îmi scrii altădată. - Nu, îmi vine acum.
„Pentru fratele meu mai mic,
care poate că nu pare…
dar, în sinea lui, este.”
Chiar nu știu… Nu prea știu ce să spun.
Am rămas fără cuvinte.
Fără cuvinte.
- Julián! - Da?
- Voiam să te întreb ceva. - Nu spune nimic!
- Nu e nevoie. - Ba da, e.
Ba nu. Nu e nevoie.
Voiai să îți spun cum mi s-a părut cartea după ce am citit-o.
Să fiu obiectiv și, mai presus de toate, sincer, nu?
Să fiu al dracu', Julián!
Exact asta era.
Mă așteptam.
Mă așteptam și…
Nici dacă aș vrea, n-aș putea decât să fiu sincer cu tine.
Am ezitat să-ți dau cartea, să știi. Nu eram sigur.
Nu? De ce?
Mă gândeam că o să te simți obligat s-o citești
și că poate n-ai avea chef.
Nici vorbă! Abia aștept s-o citesc.
Dar, cum tu nu citești, o să fie un efort.
Un efort mai mare decât pentru alții?
Mult mai mare, pentru că nu-ți stă în obicei, Julián.
Sigur, pentru că tu crezi că mie o să îmi fie mai greu să înțeleg
decât, de pildă, sorei noastre.
Mult mai greu.
Zău?
Sigur că da. Natalia are două diplome universitare.
Știe patru limbi
și e obișnuită să gândească abstract.
Iar tu…
Eu sunt o roșie.
Sunt profesii diferite, Julián.
Aici nu te contrazic.
E un roman complex.
Da. Pun pariu că e plin de niveluri narative.
- De unde știi? - Îmi imaginez.
Sunt atâtea niveluri narative încât…
Nu mai înțelegi nimic.
Poftim?
Nu-i nimic. Îmi plac subiectele întortocheate.
Nu sunt la primul roman. Am mai citit niște cărțulii.
„Cărțulii”?
Cărți.
Scuză-mă!
Carol!
Da.
Da?
Da.
Ce faci?
Nimic.
E un joc la care ne dedăm în ultima vreme pe-aici.
Scoatem anșoaurile la plimbare, apoi le punem în conservă.
Ce ți-a spus Carol?
Doar că a sunat-o Natalia și a zis că îi pare rău,
dar a răpus-o o migrenă groaznică și nu poate să vină.
Serios?
La naiba, ce ghinion!
E foarte la modă.
Organizezi o cină și nu se prezintă nimeni. Nu știai?
Atunci, ce să fac? Rămân la cină sau… Ce?
- Nu e musai, nu? - Așa e.
Ma bine o lăsăm pe când suntem toți.
De acord. Ar fi păcat să irosim o ceartă bună.
O suni tu pe Natalia?
Da. O sun eu.
Dar de ce s-o sun eu pe Natalia?
Ca să-i spui să schimbe becul.
Da! Așa e.
- Să-l schimbe ea. - Revoluția se plătește.
Revoluția se plătește!
- Bine. Mai vorbim. - Da.
- Pup-o pe Carol din partea mea! - O pup.
Julián, vaza aia…
Vaza aia e foarte urâtă. Mai bine ați folosi vaza de la mine.
E ora 18:46 și e din nou vineri.
Tocmai mi-am terminat tura la spital, iar Julián ar trebui să sosească.
Azi a fost la filmări și s-a trezit cu noaptea în cap, săracul.
Víctor și Natalia au ajuns deja.
Julián o să se bucure că au ajuns împreună.
Dar se pare că Víctor și-a uitat telefonul în mașină.
Ieri, Julián a aruncat florile, fiindcă erau ofilite,
și a pus vaza înapoi în dulap.
Dar, din ce văd,
Natalia a venit astăzi cu alt buchet.
Le-am văzut când treceam prin fața florăriei și m-am gândit că…
Sunt superbe. Dar nu era nevoie, serios.
Ba da, era. Mai ales că nu am venit data trecută.
- Și, cum știu că vă plac florile… - Le adorăm! Mai ales Julián.
Nu răspunde. De aseară nu-mi răspunde.
- Cine? - Tata.
Nu știe să folosească audiofonul, nu aude și nu răspunde.
Dacă vrei, am putea să luăm prânzul cu el și cu copiii.
Eu mă bucur mult când veniți la noi.
Se bucură prea mult, iar asta se va termina prost.
- Julián. - Credeam că nu ești.
Am terminat mai devreme.
Natalia, cum stai cu migrenele?
Mi-e mai bine.
M-am simțit groaznic că n-am venit.
Noi, și mai și.
N-am avut încotro, a trebuit să te bârfim.
- Uite ce surpriză ne-a făcut Natalia! - Știu că vă plac mult.
Foarte mult.
Și Víctor?
E la mașină. Și-a uitat telefonul.
Ce ți-e cu artiștii ăștia! Mereu cu capul în nori.
N-o să-ți vină să crezi! Ne-am întâlnit la intrare.
- Ce coincidență! - Să știi că da!
Pentru asta s-au făcut eforturi.
Cum a fost la filmări?
Ai avut filmări?
La un serial TV?
- Mă duc să fac un duș. - La o reclamă.
Da? La ce e reclama?
- De ce nu-i povestești? - Chiar nu e cazul.
La gazpacho.
El e roșia.
Păi, și asta cred că poate fi interesant, nu?
Sigur nu e ușor să joci rolul unei roșii.
Ca să vezi!
Víctor mi-a spus că ieri ți-a dat romanul.
Cred că te bucuri, nu?
Nu știu sigur.
Abia așteptai să-l citești.
L-a citit de două ori.
Serios?
Ce repede, nu?
A stat toată după-amiaza pe canapea, parcă fără răsuflare.
Vorbim despre cărțulie?
- Nu i-aș spune „cărțulie”. - Nu-mi spune că ți-a plăcut!
La nebunie.
- Acum glumești, nu? - Habar nu ai cât mă înfurie.
- Sufăr ca un câine. - Dar e imposibil. Cum putea să-ți placă?
Nu știu.
Asta mă îngrijorează.
Trebuie să existe un motiv.
Așa sper și eu.
Poate nu l-ai înțeles.
Așa am crezut și eu inițial.
Apoi l-am recitit și mi-a plăcut și mai mult.
Mai ales metaforele.
- Da. - Care metafore?
- Nu voiam să se termine. Nu? - Da.
Răspund eu.
Ți-a cerut părerea sinceră?
Sinceră și obiectivă.
- Scuze. - Ce te amuză așa?
Nimic. Vreau doar să te aud cum îi spui cât de mult ți-a plăcut cărțulia lui.
N-am de gând să-i spun.
Eu a trebuit să-i spun. Îi spui și tu.
În plus, probabil că s-a gândit că n-o să-l termin până la vară,
fiindcă pentru mine e un efort mai mare decât restul omenirii.
Acum, dacă mă scuzi, o să trag pe nas niște șampon, poate mă înveselesc.
- Víctor! - Carol!
- Bine ai venit! - Am sosit din nou.
Intră!
Simt că am fost aici de mai multe ori în ultimele zile
decât în toți anii de când locuiesc aici.
Locuiesc de mult aici?
Da, Víctor. De când s-au cunoscut.
- Serios? - Da.
Da?
Carol, Julián n-a ajuns încă?
Ba da, face un duș.
A avut filmare azi. La reclamă.
Da, reclama! Mi-a spus că e în rol de…
- Ce era? - De roșie.
Carol, e timpul să se lase păgubaș, nu crezi?
Dacă nu ți-ai atins visul, e timpul să mergi mai departe.
Pot să-i găsesc un serviciu la firmă.
Ca șofer. E nevoie mereu.
Spune-i!
Sigur, o să-i spun. Dar mai bine în altă zi.
Da, mai bine în altă zi.
Bun, iată-ne în sfârșit reuniți!
Cred că ești mulțumită, nu, surioară?
Ce insinuezi?
Nimic. Nu insinuez nimic.
Ai spus-o pe un ton anume.
Nu sunt tâmpită, Víctor.
Te-ai supărat? Tu nu te superi niciodată.
De acum, da. Obișnuiește-te cu ideea!
- Trebuia să mă anunți. - Certurile, doar în plen!
Nu ne certam, Carol. Încă nu.
Ne puneam la curent. Nu?
Ai spus-o pe un ton anume. Cu accent pe „i”.
- Nu mi-am dat seama. - Dar ai făcut-o.
Și ce mă deranjează e tonul, ceea ce insinuezi.
Carol, ție ți s-a părut că voiam să insinuez ceva?
I-am promis lui Julián că azi nu am păreri.
Cumnații n-au voie la…
De parcă îmi faci o favoare că ai venit.
De parcă binele tatei nu e și grija voastră.
Nu asta am vrut, stai liniștită.
Sunt liniștită.
Nu par liniștită? Sunt foarte liniștită.
Dar m-am săturat de felul în care mă tratați.
De atitudinea voastră de superioritate.
Mai ales că sunt singura care își face griji pentru toate.
Poate n-ar trebui să-ți faci atâtea griji.
Ce vrei să spui?
Când iei lucrurile prea în serios, nu mai e amuzant.
Ia uite ce teorie interesantă! De unde ai scos-o?
Din manualul pentru scriitori începători recomandat de mine?
Scuze!
Nu îl așteptați și pe Julián cu cearta?
- Ba da. - Ai dreptate, Carol, scuze.
Carol, am adus o mică atenție.
Niște anșoauri de calitate.
Ce frumos! Mulțumesc! Dar nu era nevoie.
Îi dai puțină apă, să-mi iau pastila contra migrenei?
- Sigur că da. Imediat. - Mulțumesc.
Mama spunea că migrenele sunt sertare prost închise.
Sertare prost închise?
Ce înseamnă asta?
E o metaforă, Víctor.
Ca scriitor, ar trebui să știi.
Acum, că ai atins subiectul…
Ce subiect?
Mi-ai citit romanul?
- Carol! - Da?
- Te ajut să pregătești ceva? - Nu, nu e nevoie.
- Sigur? - Da.
- Natalia? - Da?
- Ce s-a întâmplat? - Când?
Adineauri.
Încercai să schimbi subiectul?
Ai observat?
Cam da. Sigur.
Dacă nu ți-a plăcut, nu-i nimic. Poți să-mi spui.
Da, știu că nu-i nimic. Ce să fie?
Vreau doar să-mi spui adevărul, să fii sinceră…
Știu.
Dar n-ar fi mai bine să vorbim altădată despre asta?
- Da… - Apa.
Mulțumesc.
Adică…
La câte lucruri delicate și importante avem de discutat azi…
- Nu-i așa, Carol? - Sigur că da.
Haide! Doar un comentariu.
Prima impresie de după ce l-ai citit.
Primele impresii sunt întotdeauna foarte delicate.
Delicate?
Da…
Și nu reflectă mereu ceea ce crezi cu adevărat.
Dar măcar așa, patru cuvinte, gen titlu.
Ce titlu?
Părerea ei despre roman.
L-a citit deja.
- Serios? - Da.
Ai citit deja romanul, Nati?
Dar mie nu mi-ai spus nimic!
- Cum ți s-a părut? - Păi…
Ce bine! Sunteți toți trei.
- Suntem încântați că ați venit. - Ba nu. N-o ascultați!
Când vreți, așezați-vă la masă.
Eu mă uit la un serial în camera mea și vă las să discutați liniștiți.
- Mulțumim. - Mulțumim.
Mulțumim!
Natalia.
Te ascultăm.
Cât ți-a luat să-l citești? Peste o săptămână?
- De ce? Contează? - Contează enorm.
Cu cât mai repede, cu atât mai bine.
- Nu știai? - Nu.
Nu știu. Vreo două săptămâni, cred.
Hopa…
Ce „hopa”?
- Citeam când aveam timp, seara… - Și?
Adevărul e că m-a surprins mult.
A surprins-o mult.
- Da, nu mă așteptam. - Nu se aștepta.
- În sensul bun sau în sensul rău? - Depinde.
De ce depinde?
De multe lucruri.
Adevărul e că nu mi-am imaginat că ai putea scrie așa ceva.
Nu e un roman facil.
Nu știu dacă te înțeleg, Natalia.
- Așa sunt recenziile, Víctor. - Vreau doar să știu dacă i-a plăcut.
Vrea să știe dacă ți-a plăcut.
Adevărul e, Víctor, că nu…
Să știi că nu mi-e deloc ușor să-ți spun asta.
Asta înseamnă să spui adevărul.
Adevărul e că…
Mi-a plăcut enorm!
Ce a spus?
Că i-a plăcut enorm.
Enorm, Natalia?
Da, mi-a plăcut mult.
Ești sigură?
Pentru un prim roman, e foarte bun.
„Pentru un prim roman, e foarte bun” se poate interpreta în multe feluri.
Mă simt ușurat.
Sincer să fiu, aveam emoții cu privire la părerea ta, surioară.
Mult? Sau enorm? Fii mai clară.
Mergem la masă și începem reuniunea?
Deci nu te-a plictisit, nu?
Absolut deloc.
În niciun caz. Te felicit.
- Îl feliciți? - Mă felicită.
Mulțumesc frumos, Natalia.
Părerea ta contează mult pentru mine.
Da, pentru că ea e publicul țintă.
- Scuze. - Nicio problemă.
Marisa.
Da, scumpo?
Ca să vezi…
Ți-a plăcut cărțulia, așadar?
Nu, nicio grijă…
Am venit să vorbim despre tata, să cădem de acord.
Da, acum înțeleg. Totul face parte dintr-o strategie.
Evident.
Ce câștig spunându-i că romanul lui e o porcărie?
Să-l jignesc și să pună bot înainte să discutăm?
- Nu ți-a plăcut romanul lui? - Deloc.
Nu, plus că…
Acum e rândul tău să-i spui că și ție ți-a plăcut.
De fericire, o să-l mute pe tata la el.
La cramă, la piscină… Să-și arate penisul la menajere…
Mi-a dăruit cărțulia lui pentru că ținea să-mi dea autograf.
- I se rupe de părerea mea. - Te prețuiește mai mult decât crezi.
Natalia, oi fi eu o roșie, dar tâmpit nu sunt.
- Ce cauți, scumpo? - Tableta mea. Nu știu unde am lăsat-o.
Pisica mănâncă o plantă pe hol.
Mă duc eu.
Scuze de întrerupere.
Despre ce vorbeam?
- Despre romanul tău. - Da, așa.
Julián îmi spunea că l-a citit și el.
- Da? Atât de repede? - Și? Ți-a plăcut?
Hai, spune sincer!
N-ar putea să mintă nici dacă ar vrea.
N-aș putea.
Dar hai s-o lăsăm pe… Pe altă zi, nu?
Mă interesează și părerea ta, Julián.
- Vezi? Ți-am zis eu. - Serios?
Tot cât părerea Nataliei?
Nu, sunt lucruri diferite. Nu se pot compara.
În ce sens sunt diferite?
Julián, asta nu contează acum.
Víctor vrea să știe dacă ți-a plăcut,
dacă ai relaționat cu personajele, ce părere ai despre metafore…
Care metafore?
Titlul.
- Ți-a plăcut? - Ți-a plăcut?
53 de duminici.
- M-a surprins. - În sens bun sau în sens rău?
Depinde.
- Știi ceva, Julián? - Ce?
Mai bine nu-mi spui nimic încă.
Mai citește-l o dată înainte să-mi spui ce crezi.
Te gândești că n-am înțeles bine cartea?
O a doua lectură e întotdeauna recomandabilă.
Mai ales pentru noi, ăștia cu gazpacho, nu?
E normal s-o iei pe îndelete.
Nu ești obișnuit și nu e un roman facil.
Nu te grăbi. Citește-l din nou.
Din nou?
Ce „din nou”?
L-a citit de două ori.
L-ai citit de două ori?
Fără pauză.
Fără pauză?
Măiculiță! Julián, am rămas fără cuvinte.
Nu mă așteptam. M-am emoționat.
Păi, dacă l-a citit deja de două ori, îți poate spune ce părere are.
Sigur că da. În cazul ăsta, da, clar.
Deci? Scurt, gen titlu.
Gen titlu?
Ca să se știe, și mie îmi vine foarte greu să-ți spun asta.
Mi s-a părut…
lung, cam plicticos, cu prea multe personaje și povești
și cu un final expeditiv și fără sens.
Spun asta fiindcă ți-am promis să fiu sincer și obiectiv.
Altfel te-aș fi mințit, cum face toată lumea.
Dar, fiindcă ai insistat atâta…
Foarte bun.
Era gen titlu.
Víctor?
Te simți bine?
Da, doar că e prima critică pe care am primit-o și sunt puțin…
Chestia e că e o mizerie să le ceri oamenilor să-ți spună adevărul.
- Ar trebui să știi. - Nu credeam că o s-o iei în serios.
Doar nu te-ai supărat că am fost atât de sincer.
- Atât de cum? - Haideți să nu ne certăm pentru un hobby!
Nu e un hobby, Julián.
Asta i-am spus și eu Nataliei.
Să nu spună așa.
Cred că va trebui să mă obișnuiesc cu criticile,
chiar dacă nu sunt obiective.
- Nu sunt obiective? Ce vrei să spui? - Nu vrea să spună nimic.
Vă rog, nu vreți să ne așezăm la masă și începem odată reuniunea?
Ești fratele meu mai mic. Nu poți fi obiectiv. E normal.
Dar ce legătură are părerea mea despre cărțulia ta
cu faptul că suntem frați?
„Cărțulie”?
E un fel de-a spune.
E un termen peiorativ.
L-ai folosit zilele trecute, dar m-am prefăcut că n-am auzit.
În primul rând, trebuie să stabilim ce facem cu becul.
Poate să-l schimbe Víctor.
Acum, că a terminat de scris, o să aibă mult timp liber.
Voi mă ascultați?
E normal să nu fii obiectiv. Probabil că încă mă invidiezi.
Zău? De când te invidiez eu?
Dintotdeauna m-ai invidiat.
E o patologie foarte comună la frații mai mici.
Dar ce invidiez, mai exact?
Pe mine.
Faptul că mie mi-a mers bine, iar ție, nu prea.
Ce ți-a mers?
Ești șoferul socrului și majordomul nevestei.
Acum chiar cred că m-a deranjat puțin ce ai spus.
Cred că ar fi mai bine să plec.
- Ne vedem altădată. - Nu…
Víctor…
Víctor, te rog…
Vă rog frumos pe amândoi, haideți să facem un efort!
N-a fost ușor să ne reunim toți trei în seara asta.
Trebuie să luăm niște decizii. Vă rog!
Mai întâi să-și ceară scuze.
Scuze? Pentru ce?
Printre altele, pentru insinuarea ta,
și te citez,
că „poate schimb eu becul,
acum, că mi-am terminat de scris cărțulia”.
Da. Poate că am accentuat nițel „i”-ul.
E o tradiție de familie, Víctor. Doar știi.
Critica era de-ajuns. Nu era cazul să mă și iei la mișto.
E umorul supraviețuitorilor.
Înainte îți plăcea.
Înainte, da.
Și, apropo, dacă tot veni vorba, poate ar trebui să știi
că amândoi credem că tu trebuie să schimbi becul.
Care „amândoi”?
Eu și Natalia.
Víctor!
Ca să vezi…
Ești foarte secretoasă,
deși ne-am văzut foarte des în ultima vreme.
Deci ați vorbit despre asta.
Poate, la un moment dat.
Ba nu, Natalia. Am vorbit de multe ori.
De multe ori?
Și de ce, mă rog trebuie ca eu
să îi schimb becul tatei, dacă pot să știu?
Pentru că noi plătim, iar tu, nu.
Stați, că m-ați pierdut.
- Ce plătiți? - Lucruri.
Îi spun eu, Natalia. O să înțeleagă, o să vezi.
O să vezi că nu.
O să încerc, deși nu pot să promit nimic.
Amândoi ne-am gândit că tu trebuie să schimbi becul
pentru că noi ne ocupăm de cheltuielile tatei.
Ce cheltuieli?
Hai să nu intrăm în detalii!
Ba da, Natalia, să intrăm! Detaliile sunt foarte importante.
Ce cheltuieli?
Cheltuielile medicale.
Audiofoanele, dieta, noua proteză, fizioterapeutul,
femeia care îi face curat, mașina de spălat, lucrurile, Julián.
- Lucrurile de zi cu zi. - Lucrurile de zi cu zi din ultimii ani.
A zis „ani”?
Exagerează.
Natalia?
Câți ani?
Nu știu…
Patru, cinci.
Patru sau cinci?
Chestia e că Natalia nu voia să-ți spună nimic
pentru că nu voiam să te simți ca un ratat lefter.
De asta.
Sigur, se înțelege de ce nu mi-ați spus.
Știm că mereu stai prost cu banii și ne-am gândit că…
Stați așa, să văd dacă am înțeles bine.
Cum sunt un biet amărât
și nu pot contribui la cheltuielile tatei,
voi doi v-ați gândit că, pentru a compensa,
aș putea să fiu cârpaciul familiei.
Asta e?
- Da. - Víctor!
- Așa ai spus, Natalia. - Da, dar sună foarte urât.
Sună foarte urât, Natalia.
Aici era!
- Încă nu v-ați așezat la masă? - Imediat, scumpo.
Julián…
Data trecută, când mi-ai zis că a sunat Natalia
ca să-mi spună ceva foarte important legat de un bec,
ce ți-am spus?
Că un bec nu poate fi atât de important.
Uite că era!
Vezi? Nu se știe niciodată.
Nu se știe niciodată, scumpo.
- Julián! - Da?
Ne certăm de degeaba.
- Asta e sigur. - Nu. Ia să vedem!
Nu ne-am înțeles data trecută să schimbe Natalia becul?
- Eu? - Da. Exact. Tu.
De ce eu?
Pentru că, în timp ce discutam despre bec,
ne-am dat seama că nu e corect să nu fii pe lista candidaților.
Suntem o familie modernă, feministă, de stânga.
Ne-am dat seama că, poate inconștient, te-am eliminat din ecuație.
- Ce ecuație? - A clipocelilor.
Când e vorba de bricolaj, voi, femeile, aveți impresia că nu vă privește.
„Se ocupă bărbații.” Ei bine, nu.
Eu nu schimb becul.
Ce a spus?
Și de ce nu schimbi becul, Natalia?
Psihologul meu s-ar supăra, și pe bună dreptate.
Psihologul tău nu vrea să îi schimbi becul tatei?
Am discutat despre asta și mi-a spus să n-o fac.
Vorbești cu psihologul despre clipoceli?
E un plan de terapie pe care nu-l pot schimba.
Și de ce nu-l schimbă psihologul? Becul.
Sau tu, psihologul?
Ca să știți, eu merg până la capăt.
Pentru prima oară în viață,
am găsit pe cineva care mă înțelege perfect
și care mă ajută.
La ce te ajută?
Să nu mai fiu cine credeam că sunt
și să mă descopăr cu adevărat ca femeie.
Vorbesc serios.
Puteți să mă luați în serios măcar o dată în viața voastră?
Nu sunt doar sora voastră. Sunt un om.
- Nu te enerva! Acum se enervează. - Văd.
Primul lucru pe care trebuie să-l fac este să vă înfrunt
și să vă spun ce gândesc, cu orice preț.
Dar tu spui mereu ce gândești. Nu?
În locul tău, n-aș fi prea sigur.
Apoi îl confrunt pe soțul meu și îl dau afară pentru cât m-a chinuit.
Și, în cele din urmă, o să mă fac lesbiană.
Dar noi ce vină avem, Natalia?
O grămadă.
Am fost menajera casei de când a murit mama.
V-am rugat să vorbim despre tata, pentru că nu cred că mai poate sta singur,
iar voi mă tratați ca pe o isterică.
Cine credeți că îi aranjează chiloții și șosetele?
Cine îi cumpără mâncare și medicamente?
Cine îi taie unghiile de la picioare?
Cine schimbă bateria la audiofon, la ceasul deșteptător
și la cele trei telefoane fără fir?
Cine îl scuză în fața vecinei când tata îi arată organele genitale?
Și, după toate astea,
vreți ca tot eu să mă duc la el acasă
și să-i repar clipocelile
fiindcă niciunul dintre voi nu își dă o amărâtă de oră din viață
ca să treacă pe la el, să vadă dacă mai respiră
și să îi schimbe un nenorocit de bec?
Mă duc la baie.
Răspund eu.
- Cred că psihologul ăsta e scump. - Foarte.
A spus că îi taie unghiile de la picioare?
Atunci, ce facem cu revoluția?
Nu arată bine deloc.
Cred că becurile rămân în sarcina noastră.
Ce-ar fi să dăm cu banul?
Sau chemăm un electrician.
Oricum plătiți voi.
Plătim fiindcă ne pasă de tata, Julián.
Aș putea să v-o iau în nume de rău.
Ia-o cum vrei!
E aceeași pisică?
Ai mai făcut o dată remarca asta.
Păi, dacă nu ne invitați niciodată pe la voi, uit.
Nu vă invităm fiindcă singura dată când ați venit
nevastă-ta n-a stat pe canapea fiindcă era la mâna a doua.
Se simțea nu-știu-cum. Nu vreau să-i provoc suferințe.
Biata Marisa!
Mă simt mai bine. Putem începe reuniunea?
Marisa e foarte sensibilă și are multe alergii.
Are alergie la săraci, cred.
Acum îmi critici soția?
Fiindcă atunci chiar mă supăr și va trebui să plec.
Dacă pleci,
ia și vaza asta a ta de căcat.
O țineam ascunsă în dulap, dar, cum soția mea e un om bun,
a scos-o cu gândul că o să-ți facă plăcere s-o vezi.
Zece minute. Dacă ne propunem, o să reușim.
Vorbim zece despre problemele tatei, apoi nu mai trebuie să ne vedem niciodată.
Nici de Crăciun?
- Noi mergem în safari de Crăciun. - Sau până la înmormântarea tatei.
Zece minute.
Víctor?
Dacă nu avem de ales…
Bine. Nicio problemă. O să-l anunț.
La revedere!
Scuze!
Da, scumpo?
A sunat vecina.
Care vecină?
A tatălui vostru.
Ce ciudat! Mereu mă sună pe mine.
A zis că te-a sunat, dar nu i-ai răspuns.
Cred că am rămas fără baterie. Ce voia?
Se pare că a auzit telefonul tatălui tău sunând toată ziua.
Eu eram, mai mult ca sigur. L-am sunat toată ziua.
Dar nu aude, că nu-și schimbă bateriile la audiofon.
Da…
S-a dus să-i bată la ușă, fiindcă se auzea muzică.
Dar, cum nu i-a deschis, a hotărât să intre ca să vadă ce…
Unde era tata?
Era întins pe jos.
Ce făcea întins pe jos?
Era inconștient.
Și avea sânge la cap.
- Vedeți? - Ce?
Nu se descurcă singur. Aveam dreptate.
Doar nu insinuezi că e vina noastră?
La ce spital l-au dus?
- La niciunul. - Cum, la niciunul?
Dacă are comoție, trebuie dus la spital.
Păi, n-a fost nevoie.
Când a ajuns ambulanța și s-au uitat la el,
și-au dat seama că trecuseră multe ore
de când murise.
Cine?
Tata e mort?
În urma loviturii la cap.
Ce lovitură la cap, Carol?
S-a lovit când a căzut.
Când a căzut?
Socrului meu îi plăcea mult muzica.
Mai ales cea clasică.
Asculta la orice oră din zi și din noapte. Casa se umplea de ariile lui.
Bună!
Sunt mulți ani de atunci, dar acum, când își vor aminti,
vor retrăi fără să vrea clipe din copilărie.
Clipe de mult uitate, de când împărțeau aceeași casă
și tatăl lor îi trezea la sfârșit de săptămână
cu muzica dată la maximum.
Își vor aminti duminicile în familie, cu mic-dejunurile interminabile,
cu certurile, cu joaca lor.
Și se vor înduioșa.
Pentru că muzica le va aminti că prin ei curge același sânge,
că sunt uniți iremediabil.
Și că, în ciuda certurilor, între ei e o legătură foarte profundă,
un instinct înrădăcinat în misterul vieții,
care ne face să ne simțim mai puțin singuri.
La mulți ani…
Și astă-seară, după mult timp și, poate, pentru ultima oară în viață,
se vor îmbrățișa.
Și astfel, împreună,
fie și pentru câteva clipe,
vor împărtăși acest moment irepetabil și de neuitat.
- Sunteți în regulă? - Da.
Carol, de unde a căzut tata?
Gata, Natalia, ajunge…
Am înțeles toți, Natalia.
A căzut de pe scară.
Dar ce căuta pe scară?
Voia să schimbe becul din baie.
Ăla care cli…
Subtitrarea: Liana Oprea