Downloaded from YTS.BZ
Official YIFY movies site: YTS.BZ
Péntek van,
és már majdnem este hét.
Hamarosan átjönnek a férjem testvérei,
mert egy családi ügyet kell megvitatniuk.
A „megvitatni” kétségkívül a legmegfelelőbb szó,
ha Juliánról és a testvéreiről van szó.
Inkább a másikat add, amit a múlt héten adtál!
És egy kis sajtot is.
Julián azt mondta, ne vegyek semmit, de ha egyszer összegyűlnek, miért ne?
Hárman vannak. Víctor a legidősebb.
Aztán ott van Natalia.
És végül ott van Julián, a párom.
Natalia ragaszkodott hozzá, hogy találkozzanak,
hogy az apjukról beszéljenek.
Az apósom 89 éves.
Özvegy.
Nataliának igaza van abban, hogy már nem tud egyedül élni.
Egyre gyakrabban eltéved.
Ráadásul mostanában rossz szokása lett, hogy a szomszéd nőknek mutogatja a farkát.
Ennyi. Mivel tartozom?
Az a helyzet, hogy, Natalia szerint sürgősen döntést kell hozni,
mielőtt valami komoly baj történne.
Víctor már jelezte, hogy később érkezik.
Úgy tűnik, el van havazva, mint mindig.
Víctor Marisa férje.
Négy gyerekük és két kutyájuk van.
Nagyon fiatalon ismerték meg egymást az egyetemen.
Marisa kitartó udvarlás után végül összejött Víctorral,
aki teherbe ejtette őt.
Az apósa fontos és elismert ügyvéd,
így azonnal munkát kapott a családi ügyvédi irodában.
Bár még ma sem tudja senki pontosan, mit csinál.
Julián szerint csak a szája jár, mindent akar, de semmit se tud.
Mindent megtesz a felesége kedvéért,
hogy megőrizze a státuszát, amiről sosem gondolta volna, hogy lesz.
Natalia!
Natalia ezzel szemben teljesen más, mint a két testvére.
Komoly, introvertált,
megszállottan módszeres és tökéletességre törekvő nő.
Igen elismert egyetemi tanár,
és a kevés szabadidejében
cikkeket ír és fordít nem is tudom, hány nyelvről.
Natalia Jerónimo felesége.
Egy lányuk van.
De sosem volt boldog.
Jerónimo mindig is csalta. Ezt mindannyian tudjuk.
Szerencsére Nataliának van egy barátnője, akivel szoros a kapcsolata.
Együtt mennek mindenhova, és tökéletesen megértik egymást.
A barátnőjének nincs párja.
Ezzel nem akarok semmit mondani, de néha azt kívánom,
bárcsak Natalia ne lenne olyan komoly,
visszafogott, és hagyná magát kicsit elragadtatni.
Viszlát!
Szinte sosem találkoznak,
és annyira szeretem nézni, amikor összejönnek,
vitatkoznak és civakodnak!
Én egyke vagyok.
A szüleim meghaltak.
És most ők a családom.
És a család a legfontosabb dolog, mert a párod…
Nos, a párod bármikor elhagyhat.
A barátok jönnek-mennek,
de a család, a testvérek mindig ott vannak.
Nem tudják, milyen szerencsések.
53 VASÁRNAP
A bejárati ajtó!
Helló!
Julián az. Most ért ide.
Biztos úgy fog tenni, mintha nem emlékezne.
Mire?
Semmi. Magamban beszéltem.
- Honnan jössz ilyen későn? - Egy castingról.
Hűha!
- Nem is mondtad. - Nem.
Casting egy tévéműsorhoz?
Nem, egy reklámhoz.
- A reklámok is a tévében mennek, nem? - Állítólag.
És mit kell reklámozni?
Gazpachót.
A paradicsom vagyok.
Nos…
Lezuhanyoznék.
Jól hangzik.
De ne tartson sokáig! Mindjárt itt lesznek.
Ki lesz itt mindjárt?
A testvéreiddel találkozol, emlékszel?
Ma?
Biztos?
Azt mondtad, péntek, ugye?
Ma péntek van.
Talán próbáltam elfelejteni.
Az lesz az.
Egy kis nasi?
Egy kis nasi, igen.
- Mert tudtam, hogy elfelejted. - Mire célzol?
Nem célzok semmire. Nyugi!
Jól van.
Nem, csak azt mondom,
minél több dolgot teszünk eléjük enni, annál tovább maradnak.
Igen, de nem sűrűn jönnek, ugye?
Én ápolónő vagyok, egy kórházban dolgozom. Julián színész.
De szegénynek nem volt szerencséje a munkával.
Fiatalon játszott sorozatokban, színdarabokban,
de utána nem futott be igazán.
Öt éve ismerkedtünk meg, és azonnal egymásba szerettünk.
Főleg ő belém.
Nincs gyerekünk, és ebben a bérelt lakásban élünk.
Három nem fogadott hívásom van a nővéremtől.
Igen, délben hívott, hogy beszéljen veled.
Mondtam, hogy hívjon a mobilodon.
Mit akart?
- Tudni, beszéltél-e már Víctorral. - Miről?
Egy izzóról.
Milyen izzóról?
Nem tudom.
De azt mondta, felhív a mobilodon, mert nagyon fontos téma.
Egy izzó sosem lehet annyira fontos.
Lehetetlen.
Carolina!
Igen?
Mit csinálsz?
Vettem virágot.
És mivel nem volt más vázánk, elővettem ezt.
- A szekrényben volt. - Eldugva.
A szekrényben volt eldugva. Az nagyon más.
A bátyádtól kaptuk, és arra gondoltam, mivel ma jön…
Hogyhogy ma jön, mi?
Nem akartál zuhanyozni?
Megbeszéltük. Talán nem emlékszel.
Le akartam dobni az erkélyről, és nem hagytad.
Ó, igen, ez igaz.
- De hova tegyem a virágokat? - Mondd, hogy nem direkt csináltad!
Ó, meg kell etetnünk a macskát.
Carolina!
Figyelek.
Azért vettél virágot, hogy elővehesd a vázát?
Azért vettem virágot, mert szép,
és kedves gesztus a vendégeinknek.
Ők a testvéreim, nem a vendégeink.
Nem kell jó benyomást tennünk.
Épp ellenkezőleg.
Ha nem érted, hogy működik a családi dinamika,
drágám, jobb, ha kimaradsz belőle.
- Hogy mi? - A családi dinamika.
- Ez a váza sértés. - Szerintem nem olyan ronda.
Sértés, és nagyon jól tudod.
Csúnya, ízléstelen és hivalkodó.
Mint a bátyám.
És talán elfelejtetted,
de Víctortól kaptuk karácsonyra.
Aztán rájöttünk, hogy az áruház adta neki.
Kinyitnál egy konzervet?
Azt gondolta:
„Mivel a hülye kis tesómnak kell ajándékot vennem,
megkapja ezt a szar vázát, én meg nagylelkűnek tűnök.”
Milyen konzervet?
A szardellát.
És bocs, hogy ezt mondom,
de hogy azt gondoltad, jó ötlet lesz kitenni a vázát a nappali közepére,
hogy Víctor azt higgye, tetszik nekünk a szar vázája,
az még jobban dühít.
Nyugi, majd keresek mást a virágnak.
Hagyjál már, nyugodt vagyok.
Nem tűnök nyugodtnak?
Nem tudom, mit mondjak, drágám.
Jó napod volt?
Nem sokkal ezelőttig.
Csak azt mondom, hogy óvatosnak kell lenni az ilyen gesztusokkal.
Mert te jó szándékkal csinálod, de ő teljesen máshogy fogja érteni.
És nem jár neki különleges elbánás.
Ő a bátyám, nem a miniszterelnök. Érted?
Tökéletesen.
És nem elég, hogy idejönnek, még etetnünk is kell őket.
Mert persze ő intézte úgy, hogy nálunk legyen az egész.
Nem vagyunk méltók, hogy meghívjon a La Moraleja-i villájába.
Még összekoszolnánk valamelyik perzsaszőnyegét.
Most már tényleg kicsit ideges vagyok.
Egy kicsit, igen.
Menj, zuhanyozz le!
- Mit csináljak a szardellával? - Tedd a pirítósra!
- Mikorra mondtad, hogy jöjjenek? - Víctornak este nyolcat mondtam.
- De már este nyolc van. - Tudom.
Ő fél órát késni fog, mint mindig.
Az ilyen „menők”, mint ő meg a felesége
mindig utoljára érkeznek, olyan arccal, mintha szívességet tennének.
A nővéred viszont az ellenkezője.
Ezért Nataliának kilencet mondtam.
- Tudod, miért mondtam kilencet? - Megöl a kíváncsiság.
Mert tudom, hogy ő fél órával korábban érkezik,
és így mindketten pontosan fél kilenckor lesznek a bejáratnál,
együtt jönnek fel, és nem idegesítenek.
A testvérek kimerítőek, drágám. Ezt te nem értheted meg.
Ha nővéred korán jön, az azért van, mert segíteni akar.
Nem. Ha korán jössz, csak zavarod az embereket.
De persze
mivel neki van ez a kényszeres együttműködési igénye,
mindig szorong, hogy minden rendben legyen…
Mint ez a találkozó.
Apám eltévedt, rossz buszra szállt,
el kellett mennünk érte egészen Colmenar de Orejáig…
Na és?
Ezért zárjuk be egy idősek otthonába?
És tudod, mit mondok még?
Mondd, drágám!
Ha apám meg akarja mutatni a farkát a szomszédnak, csinálja!
Rendben van az.
- Aha. - Apa búcsúzik az élettől.
A férfiak már csak ilyenek, és ez nem a mi hibánk.
Persze.
Nem tudom, értem-e, amit mondasz, de majd megbeszéljük máskor.
Amikor nincsenek vendégeink.
Natalia!
Igen.
Nem, nem kell hoznod semmit.
Úgysem tart sokáig, ugye?
Merre vagy?
Mi?
Ja, hogy nem mára beszéltük meg?
Holnapra, szombatra.
Nem…
Ne aggódj!
Nem, biztos félreértettem.
Ó, igen… Ne aggódj!
Visszatesszük a szardellát a dobozba, és ennyi.
Csak viccelek.
Viszlát holnap este fél kilenckor!
Nem, kilenckor.
Kilencre gyere!
Szia!
Puszi!
Őszintén, csak a váza miatt sajnálom.
Most, hogy kivettük a szekrényből.
És kezdjük, öt ütemre:
öt, négy, három, kettő, egy…
Szombat van, és már megint majdnem este hét.
Julián ma reggel nagyon rossz passzban kelt fel,
és kész lemondani a mai találkozót.
Szentül hiszi, hogy a tegnapi félreértés nem az ő hibája volt, hanem a testvéreié.
Szerinte gyakran hoznak döntéseket, amiken variálnak, de neki nem szólnak.
Julián szerint ez gyerekkoruk óta így van,
és azzal a lenézéssel függ össze, amivel a legkisebb testvéreket kezelik.
Szerencsére ebéd után egy kicsit jobb lett a kedve,
és beletörődött a mai találkozóba.
Natalia!
- Mindig pontos vagy! - Korán jöttem, hogy segítsek.
Hát persze.
- Hogy vagy? - Nagyon jól.
Gyere be!
Julián!
Natalia!
Csengettem, de nem nyitottad ki az ajtót.
Azért, mert relaxációs gyakorlatokat végeztem.
Mint mindig, ha vendégek jönnek.
- Víctor itt van már? - Nem. Fura, ugye?
Mert azt hittem, együtt jöttök.
Biztos elszámoltam.
- Mit? - Semmit. Ne figyelj rá!
- Mindjárt jövök. - Hova mész?
Elmegyek a boltba macskakajáért.
- Veled megyek. - Igen, menj vele!
Biztos?
Nehogy túl korán kezdjünk el veszekedni!
Én megyek zuhanyozni. Az edzőteremben nem tudtam.
Menj csak!
- Háromszor hívtalak tegnap. - Igen.
Carol mondta. Hogy aggódsz valami izzó miatt.
Pontosan.
Tudod, hogy a nővéred milyen hisztérikus.
- Haragszol? - Egy kicsit.
- Pedig te sosem haragszol. - Nos, a dolgok kezdenek megváltozni.
Hát, akkor szólhattál volna.
Csak azt akartam tudni, hogy már kicserélted-e.
- Az izzót? - Igen, Julián, az izzót.
Persze, csak azt szeretném tudni, pontosan milyen izzóról beszélünk.
Ami apa fürdőszobájában van.
Nem beszéltél Víctorral?
Ki az a Víctor?
A fürdőszobai izzó villog.
Villog?
Igen, apa szerint pislákolgat.
Micsodálgat?
Pislákolgat. Apa így mondja. Ki-be kapcsol.
Szegény már egy csomó ideje kéri, hogy cseréljük ki.
Meg tudnád csinálni a héten, Julián?
Persze, megcsinálom.
Ne aggódj! Nyugi!
Nagyon nyugodt vagyok.
Nem tűnök nyugodtnak?
Nem is tudom, mit mondjak.
„Pislákolgat.” Tényleg? Micsoda szar egy kifejezés!
Víctornak napokkal ezelőtt említettem.
Azt hittem, már beszéltetek róla.
Azt mondta, felhív, és te kicseréled.
- Tessék? - Mi van?
Azt az utolsó részt meg tudnád ismételni?
Amit mondtam. Hogy majd felhív.
A mondat második részét.
És hogy te majd kicseréled.
És miért én?
Nem tudom, Julián. Valakinek ki kell cserélnie, nem?
Valakinek ki kell, de miért pont én? Miért nem cseréli ki ő?
Vagy a takarítónő.
A takarítónő idősebb apánál, Julián.
Ha felmászik a létrára, megszédül. És Víctor…
És Víctor?
Hát… tudod, hogy nagyon elfoglalt, és…
Igen, ez igaz.
Szegény ember!
- Jó napot! - Jó napot!
És hogy mondta?
Mire gondolsz?
A hangnemre, amit akkor használt, amikor a „pislákolgatásról” beszéltetek.
Mit mondott?
„Majd Julián kicseréli az izzót, neki úgy sincs semmi dolga az életben.”
Ez csak egy izzó, Julián.
Persze, ő nem fog odáig alázkodni, hogy kicseréli az izzót.
Az arisztokraták nem csinálnak ilyesmit.
Nem, mivel még tartozom neki…
- Még tartozol neki? - Viszontlátásra!
Igen. Na és?
Figyelj… figyelj, Julián, csak egy izzóról van szó. Apáéról.
Víctor azt gondolta, több időd van, ennyi.
Persze, és szerinted miért gondolta ezt?
Mert számára én vagyok a család komornyikja,
az ugribugri, a mindenes futár.
Én nem fogom kicserélni.
Mit csinálsz?
A kulcsot keresem.
Jó…
akkor mi legyen?
Hát, nem tudom.
Tegyük napirendre!
Először beszélünk apa pöcséről, aztán arról, hogy ki cseréli ki az izzót!
És amúgy minden rendben?
Csodás. Ha nem megyünk bele a részletekbe, minden csodás.
- És veled? - Kérek egy pohár vizet.
Be kell vennem egy tablettát.
Te meg a migréned.
Hát, igen.
Jaj, milyen szép virágok!
Nagyon, nagyon szépek.
És kár értük, mert ki kell dobnunk őket,
hacsak nem kellenek valakinek. A vázával együtt.
Köszönöm.
Na, mit kell csinálni?
Visszatenni a szardellát a pirítósokra.
Jól van.
Még nem beszéltünk róla.
- Miről? - Hogy tetszett-e a könyv.
Milyen könyv?
A regény.
Milyen regény?
Hát amit… Víctor írt.
A bátyám írt egy regényt?
Apának új mosógépet kell vennünk, mert…
- Natalia! - Igen?
Nem kell témát váltanod.
- Észrevetted? - Mondhatni.
Nem tudtam, hogy nem tudod.
Semmi baj.
Ja, tudom, hogy semmi baj, mi baj lenne?
Biztos mondta neked Víctor, csak te elfelejtetted, mert te olyan…
Olyan?
Tudod, elfelejtesz dolgokat.
Majd odaadja a regényt. Nyugi!
Én nyugodt vagyok.
Nem tűnök nyugodtnak?
Totál nyugodt vagyok. Kurva jól vagyok.
Nahát, nahát…
Szóval a bátyám regényt írt.
Hűha! Ez lenyűgöző, nem?
Nem akkora szám… Mármint…
Ez nagy hír.
És mióta ír regényeket a bátyám?
Nem beszélünk apáról? Ezért jöttünk össze.
Rég beszéltünk, bepótoljuk, amíg várunk a művészre.
- Mikor írta? - Nem tudom.
Dehogynem. Tudod te. Na.
Jó, hát… már egy ideje. Egy éve? Igen, valahogy úgy.
- Hoppá! Már egy éve? - Kábé.
És gyakran beszéltek erről, vagy…?
Nem, csak néha.
Amikor nem vagyok ott.
Igen, Julián, főleg, ha nem vagy ott.
Nekem elmondta, mert tanácsot kért.
Hűha! Tanácsot kért tőled?
Ez csak egy vasárnapi hobbi.
Vasárnapi hobbi? Ezt hogy érted?
Hát hogy vasárnaponként írta.
Vasárnaponként?
Igen, Julián.
Ott van az első oldalon.
Ötvenhárom vasárnap alatt írta meg.
Jövök!
Ötvenhárom vasárnap?
Te jó ég!
- Most már mindent értek. - Mit?
Hogy miért nem veszi fel soha a telefont.
Nehéz lehet regényt írni, Julián.
- Ne védd! - Nem védem.
De igen, azt akartad. Mindig mentegeted.
Csak azt mondom, hogy nem lehet könnyű regényt írni.
Pontosan.
És amit ez jelent, az az,
hogy mivel nagyon nehéz regényt írni,
Víctornak soha nincs ideje felvenni a telefont,
főleg, ha aki hívja, az a hülye kisöccse,
vagyis én.
Figyelj, Julián, tudod, milyen Víctor.
Csak akkor válaszol, amikor neki megfelel, amikor akarja, amikor kedve van…
És miért?
Mit miért?
Miért írt regényt? Mit akar ezzel?
Nem tudom, talán szüksége van arra, hogy elmondjon dolgokat…
- Elmondja a dolgokat! - Tudod, mire gondolok, Julián.
Tudom, mire gondolsz, Natalia. Tudom.
Hát, remélem.
Szegény ember.
Tegnap beszéltem a szomszéd nővel apáról,
arról, hogy… mutogatja a nemi szervét.
Tudod, mit mondott?
És hogy tetszett a regényke?
- Nem kell gúnyolódnod rajta, Julián. - Nem.
De, azt mondtad, „regényke”.
- Szarkazmussal. - Tényleg?
Igaz, elismerem. Nem tudom megállni.
Mert irigy vagyok.
A lelkem mélyén nagyon csodálom a bátyámat.
Csodálod?
Nagyon.
- Bemehetek a fürdőbe, Carol? - Csak a tiéd.
Kösz.
Víctor még nem ért ide?
Bármelyik percben jöhet.
- Miről beszéltetek? - Majd később elmondom.
És miről szól?
Erotikus?
Hát… kicsit hosszú.
- Jaj… mondtad már neki? - Nem.
De mindennap felhív, hogy megkérdezze, elolvastam-e.
Nagyon fárasztó. Nyaggat, hogy mondjam el, mit gondolok.
Basszus, de kellemetlen.
Őszinte és tárgyilagos véleményt kér.
Sose mondd el az igazat!
Úgy érted, általában?
Általában és mindig.
Az igazat elmondani rossz modorra vall.
A bátyám írt egy regényt.
Egy regényt? Ez nagyszerű, nem?
Mindenesetre nagyon büszke lehetsz.
- Most mit csináltam? - Semmit. Ez az.
Figyel rád, megbecsül téged.
Számára a te véleményed egyfajta elismerés.
Julián, a véleményem nem ér többet, mint bárki másé. Kérlek, ne kezdjük!
Víctor számára a véleményem és a kaktuszai ugyanazon a szinten vannak.
Elég már, Julián, nem olyan nagy ügy!
Majd odaadja a regényt. Ha nem, az még jobb.
Úgy nem kell elolvasnod, és nem kell elmondanod, mit gondolsz!
Látod, most kezd bedühödni.
Az jó.
Igen.
Ráadásul Víctor más szempontból is értékel téged.
- Mi? - Más szempontból is értékel.
Hallottad ezt, Carol?
- A bátyám szeret engem. - Hát nem szuper?
Mikor adta oda neked?
Nem tudom. Pár hónapja.
Ó, értem. Pár hónapja, tényleg?
Igen, aznap, amikor apához mentünk a születésnapjára.
Te nem voltál ott. Lehet, ezért nem adta oda.
Nem. Én is ott voltam aznap.
- Nem, Julián. - De. Elkéstem, de ott voltam.
- Ó, tényleg? - Igen.
És Dosztojevszkij nem adott nekem regényt.
Nem minden olyan bonyolult, mint ahogy gondolod, Julián.
Talán aznap nem volt nála több példány,
és ezért nem adta oda.
Limitált kiadás kiemelt embereknek?
Valószínűleg.
És?
És ebből elég.
Ha Víctor nincs itt öt perc múlva, elmegyek.
És jó a kötése?
Gondolom.
Ne már, ez fontos.
Nem tudom. Be van kötve, Julián.
Kemény borítós? Masszív?
Nem, nem igazán.
Spórolásból.
A gazdagok mind zsugoriak.
- Hogy hívják a macskát? - Fanny.
- Fanny… - Megetetted?
Igen, drágám. És tetszett?
Mi ez a pofa?
Milyen pofa?
Amit vágtál, amikor meghallottad a kérdésemet.
Dohányozhatok itt?
Nem. A macska asztmás.
Nem baj, ha nem tetszett a regény, Nati.
Figyelj, nekem nagyon tetszett.
Ó, tényleg? Nagyon?
Eléggé.
Nagyon vagy eléggé? Mert nem ugyanaz a kettő.
Nem rossz. Lehetne jobb is, de…
- Juj… - Hogyhogy „juj”?
Hát hogy volt egy „de” a mondat végén.
Mert bizonyos dolgok nem működnek benne.
Például?
Túl sok a szereplő. És túl sok narratív szintje van.
Óvatosan! Óvatosan a narratív szintekkel!
A narratív szintek…
És a befejezés. Az nem teljesen érthető.
Elnagyolt befejezés.
Nézd, jó olvasmány. Nem túl szórakoztató, de…
- Úgy érted, ez egy… - Ez az első regénye, Julián.
Igen, ez az első regénye, Nati, de ez egy…
- Ez egy… - Micsoda?
- Ez egy… - Mi az, Nati?
Egy rakás szar.
Felveszem!
Nagyon büszke vagyok rád.
Nem tesz boldoggá, hogy nem tetszett a testvérem regénye.
De látom, téged igen.
Nem szép tőlem. Be kell vallanom.
De ez van. Különben is, az arroganciát nem díjazzuk.
Tehát az arrogancia vezette arra, hogy megírja a regényt.
Hát persze.
De ne mondd el neki, amit az előbb mondtam neked!
- Kérlek! Szörnyen érezném magam. - Dehogy.
- Nem vagyok olyan gonosz. - Vasárnap dolgozott szegény…
- Igen, szegény. Szegény te. - Én? Miért?
Mert most el kell mondanod neki, mit gondolsz.
Hogy a regénykéje egy rakás szar. Ugye, Natalia?
- Ki volt az? - Víctor.
Hogy menjünk le leparkolni a BMW-jét?
Nem, azt mondja, nem jönnek.
Marbellában maradnak, mert holnap hajózni akarnak menni, és…
Hát, jövő héten találkozhattok.
Vagy bármelyik másik napon.
Nem hiszel nekem, Natalia,
de én nagyon csodálom a bátyámat.
Tudod, miért?
Mert szeretnék olyan lenni, mint ő.
És most ki fogja kicserélni apa izzóját?
- Ne aggódj! Megcsinálom. - Majd én!
Kösz.
A múlt szombati második sikertelen próbálkozás után
most hétköznapra tették a találkozót.
Natalia könyörgött Juliánnak, hogy fogja be,
és ne provokáljon konfliktust Víctorral
a „múltkori szánalmas tiszteletlensége” után.
Julián szóról szóra így mondta.
- Régóta vársz? - Nem. Nem túl régóta.
Szörnyű időzítés ezzel az esővel! Istenem!
De valami baj van?
Nem. Miért?
Semmi, csak ma olyan pontos vagy.
Biztos nem akarod levenni a cipődet?
- Csuromvizes. - Igen, talán leveszem.
- Helyezd magad kényelembe! - Jó.
Bocsánat.
Majdnem hoztam esernyőt, de aztán…
Nahát, milyen szép virágok!
- Ugye? - Igen.
Már kezdenek kissé hervadni. De ez a váza kiemeli őket.
Nem gondolod?
- Mármint a vázára értem. - Igen.
Hoztam egy kis bort.
Ugyan már, nem kellett volna.
De igen. Különben később kritizálnátok.
Gran Reserva, egy bordói. Ilyet biztos, hogy még nem kóstoltatok.
Biztos, hogy nem.
Mi amúgy is mindig olcsó bort iszunk.
Igaz?
- És hogy vannak a lányok? - Nagyon jól.
Remélem, hamar találnak valakit, és kirepülnek, mert…
És a feleséged?
Marisa remekül van, mint mindig. Gyönyörű.
El akart jönni,
de mivel Natalia ragaszkodott hozzá, hogy ne jöjjenek a sógorok, hát…
Nataliának ebben igaza van. Különben örökké tartana.
Biztos nem akarod levenni a zoknidat?
Vagy add oda neki a papucsodat!
A papucsomat?
Na, azt már nem.
Nem kell, Carol.
Úgysem fog ez túl sokáig tartani, igaz?
Ez a beszéd, Víctor. Ez beszéd.
Figyelj, Julián, ha egyetértesz velem abban, hogy nem kell apát otthonba adni…
Köszönöm. Akkor ketten vagyunk Natalia ellen.
Kerítünk neki valakit, aki besegít otthon, és kész, téma lezárva.
Mert egyetértesz velem, ugye?
Az ügyvédem megtiltotta, hogy nyilatkozzak,
amíg nem vagyunk itt mindhárman.
- Hé, Carol… - Igen?
Röstellem, hogy nem tudtunk jönni szombaton,
de muszáj volt Marbellába mennünk.
Ne aggódj! Natalia már mondta.
Víctor, gazdagnak lenni biztos nagyon fárasztó, nem?
El sem tudod képzelni, Julián. Iszonyúan kimerítő.
Egyszerűen kimerítő.
Ráadásul vállaltam, hogy kiviszem vitorlázni
az apósomat meg néhány barátját, akik Santanderből jöttek.
Fontos emberek… nagyon gazdag emberek, Julián.
Hát igen, ha fontosak és gazdagok… Tudjuk, hogy megy ez.
Nyugi! Nem volt gond, igaz?
Ugyan, csak pár falatot készítettünk.
A szardella például kifejezetten szereti, ha ki-be pakolják a dobozból.
Szardella, az jó. A kantábriai-tengerből?
Nem, a szupermarketből.
Hozok neked papucsot. Így nem lófrálhatsz.
Na és hogy vagy? Hogy mennek a dolgok?
Minden szuper.
És veled?
Van bármi hír? Van valami, amiről nem tudok?
Nincs. Miért?
Csak úgy. Hogy képben legyek.
Múlt héten írtunk egymásnak a WhatsAppon.
Azóta nem volt idő arra, hogy bármi említésre méltó történjen.
Ha semmi említésre méltó nem történt azóta, az megnyugtat.
- Mostanában sok a munka, az biztos. - Ne mondd!
Az a helyzet, hogy… túl nélkülözhetetlenné váltam.
Vigyázz, még kineveznek vezérigazgatónak, és vége a mókának.
Teljesen igazad van.
Pontosan.
Annyira mások vagyunk, nem?
Te és én.
- Gondolod? - Igen.
Én egyre többet akarok, te meg egyre kevesebbel is beéred.
Azért nézlek így, mert nem igazán tudom, mit mondjak.
Remélem, nem bántott meg a megjegyzésem, Julián.
Még nem tudom.
Te meg a humorérzéked!
Ezt irigylem tőled.
Semmit nem veszel komolyan, akkor sem, ha a dolgaid úgy mennek, ahogy.
Ezt túlélési ösztönnek hívják, Víctor.
Elnézést!
A papucs.
Lemegyek egy a patikába, mindjárt jövök, jó?
És ne veszekedjetek nélkülem!
Nem, dehogy!
Napok óta az jár a fejemben:
„Ha látod Juliánt, el kell mondanod neki valamit.”
- De most valahogy nem… - Tényleg?
És mi az?
Mi lehet az?
Nem tudom. Majd beugrik.
Mostanában hívtalak párszor, de sosem értelek el.
Mikor?
- Mindig vasárnap. - Vasárnap?
Délután.
Délután? Ez furcsa.
Ó, tényleg? Miért?
Mert mindig otthon vagyok.
Vasárnap délután mindig otthon vagy?
Mindig otthon vagyok.
És ha el is megyünk hétvégén, ebéd után mindig hazajövünk.
- Így szoktuk. - Igen?
Soha nem veszem fel, ha nem tudom, ki hív, Julián.
- Ó, nem? - Nem.
Mert nem akarom, hogy…
elvonják a figyelmemet.
Persze, mert te ott ülsz…
koncentrálsz, teszed a dolgodat.
Pontosan.
Nagyon jó, hogy vannak ezek a pillanatok,
amikor egyedül lehet az ember, gondolkodhat, elmélázhat,
és valahogy formát adhat annak,
amit ki szeretne fejezni,
de nem tudja, hogyan.
Julián, tökéletesen leírtad.
Igen, tudom.
Megyek, kiteregetem a ruhát, úgy tűnik, elállt az eső.
Egy pillanat. Érezd magad otthon!
Ha Natalia csenget, nyisd ki az ajtót!
Jöjjek én is?
Ha muszáj…
Veled megyek.
És mit akartál?
Tanácsot kérni.
De mivel nem válaszoltál, felhívtam Nataliát.
Milyen kár!
És kihasználta az alkalmat, hogy apa ügyével hergeljen.
Mert ez egy betegség, Julián.
- Ez a tragikus érzület, amivel él. - Nem is mondhattam volna jobban.
Mint most ez a sürgős találkozó.
Apa elbambult, rossz buszra szállt, és el kellett mennünk érte Torrelodonesbe.
Na és?
A minap háromszor hívott. Háromszor!
Mit akart?
Apa izzója miatt hívott. Állítólag pislákolgat.
Igen, pislákolgat.
Mondtam neki, hogy nyugodjon meg, majd te kicseréled.
Valamit említett, igen.
Csináld meg gyorsan, mielőtt bepöccen, mert az őrületbe kerget, Julián!
Tudod, mi a probléma, Víctor? Mostanában nagyon elfoglalt vagyok, és…
Tényleg? Kaptál valami új projektet?
Dolgozom rajta. Volt egy castingom.
- Egy tévéműsorhoz? - Nem, egy reklámhoz.
Egy reklám, az jó. Mit kell reklámozni?
Gazpachót.
Tapasztalt emberre volt szükségük a paradicsom szerepére.
- Paradicsom? - Igen.
Julián…
A szakmád… Aggódom érted.
- Tényleg? - Igen.
Hát nem furcsa, hogy Natalia ennyit késik?
De, igazából az.
Hú!
Ez nagyon jó hely, Julián.
- Azt mondod? - Igen.
Nem olyan, mint az én házam. Az én házam…
Igen.
- És jól nézel ki. - Jól is vagyok.
Főleg, ha nem megyünk bele a részletekbe.
Szóval most van időd.
Időm?
Igen, hogy elmenj apához, és kicseréld az izzót, ami…
Igen, a pislákolgatás, igen.
- Tudod, mi a probléma, Víctor? - Mondd!
A paradicsom alakítása és a macska sétáltatása mellett
nem marad túl sok szabadidőm.
Nem tudnál átmenni mondjuk vasárnap?
Vasárnap? Az kizárt.
Nem.
- Tudod, mit? - Na?
Cserélje ki Natalia!
- Natalia? - Miért ne?
Hé, igazad van.
Miért a mi dolgunk? Mert férfiak vagyunk?
- A nők nem modernek? - És feministák?
Ki tudják cserélni a tetves izzókat.
- Elég a viccelődésből! - Az az istenverte pislákolgatás!
- Natalia olyan okos! - Ugye?
Sok mesterdiplomája van, Víctor. Tudod, az mit jelent.
És átver azzal az ártatlan kis arcával.
És megússza.
És sosem fogja elmondani, hogy mit gondol valójában. Soha.
Akkor se, ha tárgyilagosságra kéred?
Akkor lehetséges. Igen.
Nehéz lesz neki, nem lesz könnyű, de igen. Nyugodj meg!
Nyugi!
Nyugodt vagyok. Nem tűnök annak?
Az csak egy szófordulat volt.
Kezet mosok. Hol a fürdőszoba?
Ahol mindig is volt. A folyosó végén jobbra.
Jaj, Julián!
Már emlékszem, mit akartam mondani.
Semmi fontos, csak egy hülyeség.
Írtam egy regényt.
Egy regényt?
Te?
Én. A bátyád, igen.
Tudom, hogy a bátyám vagy.
Úgy látom, nem találod a szavakat.
Csak le vagyok nyűgözve. Sosem hittem volna.
Tudod, Julián, szeretem a kihívásokat.
Tudjuk. Az egész életed egy kaland.
Julián…
Ne…
Nagyon örülnék neki…
Komolyan?
…ha te is…
Nekem? Baszki! Micsoda megtiszteltetés!
…ha te is elolvasnád.
Tudod, az ilyen dolgok nagyon meg tudnak hatni.
Add ide! Dedikálom neked.
Muszáj?
Hát persze, illik, és nekem ez nem kerül semmibe.
Ebben az esetben…
- Ha nem jut eszedbe, mit írj… - Nem.
- Máskor is megteheted. - Nem, már beugrott.
„A kisöcsémnek…
aki talán nem tűnik annak…
de a lelke mélyén az.”
Én nem is tudom, mit mondjak.
Elakadt a szavam.
Szóhoz se jutok.
- Julián! - Igen?
- Egy dolgot szerettem volna kérni. - Ne mondj semmit!
- Nem kell. - De igen, kell.
Nem. Semmi szükség rá.
Azt akarod, hogy miután elolvastam, elmondjam, mit gondolok róla, ugye?
Hogy objektív legyek, és főleg őszinte, igaz?
Baszki, Julián!
Pont ezt akartam.
Számítottam rá.
Számítottam rá, és…
Tudod, ha akarnám, se tudnék őszintétlen lenni veled szemben.
Voltak kétségeim afelől, hogy odaadjam-e. Nem voltam biztos benne.
Ó, nem? Miért?
Mert azt gondoltam, kényszernek éreznéd, hogy elolvasd,
és csak nyűg lenne neked.
Egyáltalán nem. Örömmel elolvasom.
De mivel sosem olvasol, neked nehezebb lesz.
Úgy érted, nehezebb lesz, mint másoknak?
Sokkal nehezebb, mert nem vagy hozzászokva, Julián.
Persze, mert azt hiszed, nehezebb lesz megértenem,
mint például a nővérünknek.
Sokkal nehezebb.
Ó, valóban?
Persze. Tudod, Nataliának két egyetemi diplomája van.
Négy nyelven beszél és olvas,
és hozzászokott az elvont gondolkodáshoz.
Te meg…
Én egy paradicsom vagyok.
Ezek különböző szakmák, Julián.
Ezzel nem vitatkozhatok.
Ez egy… komplex regény.
Igen. Lefogadom, hogy tele van narratív szintekkel.
- Honnan tudod? - El tudom képzelni.
Annyi narratív szint van, hogy…
Hogy a végén semmit se lehet érteni.
Mi?
Ne aggódj! Szeretem a bonyolult témákat.
Nem ez az első olvasmányom. Olvastam pár regénykét.
„Regénykét”?
Regényt.
Bocsáss meg!
Carol!
Igen.
Mit csinálsz?
Nem, semmit.
Ez egy játék, amit mostanában sűrűn játszunk itt.
Kivesszük a szardellát sétálni, majd visszatesszük a dobozba.
Mit mondott Carol?
Hát, hogy Natalia felhívta,
és nagyon sajnálja, de ágyban van egy brutális migrénnel,
és nem tud eljönni.
Komolyan?
Hűha! Micsoda balszerencse!
Ez az új módi.
Vacsorapartit rendezel, és senki sem jön el. Nem tudtad?
És most mit csináljak? Maradjak vacsorára, vagy mi?
- Nincs rá szükség, nem gondolod? - Igazad van.
Jobb, ha megvárjuk, amíg mindhárman itt leszünk.
Egyetértek. Nehogy összeveszünk, és tönkretegyük az egészet!
Felhívnád Nataliát?
Igen. Felhívom, igen.
És miért is kell felhívnom Nataliát?
Mondd, hogy cserélje ki az izzót!
Ó! Igen, tényleg.
- Cserélje ki ő maga! - A forradalomnak ára van.
A forradalomnak ára van!
- Majd beszélünk. - Rendben.
- Puszilom Carolt. - Átadom.
Julián,
az a váza…
Az a váza nagyon ronda.
Használjátok azt, amit adtam!
Háromnegyed hét van, megint péntek.
Most fejeztem be a műszakomat a kórházban, és Julián is hamarosan megjön.
Ma volt a reklámfilm forgatása, és korán kelt szegény.
Víctor és Natalia már itt vannak.
Julián örülni fog, mert végre együtt érkeztek.
Bár úgy tűnik, Víctor a kocsiban hagyta a mobilját.
Tegnap Julián kidobta a virágokat, mert már hervadtak,
és visszatette a vázát a szekrénybe.
De úgy látom,
ma Natalia egy másik csokorral érkezett.
Láttam, amikor elmentem a virágbolt mellett, és gondoltam…
Nagyon szép, de igazán nem kellett volna.
Dehogynem. Főleg, hogy múltkor nem jöttem el.
És mivel szeretitek a virágokat…
Ó! Imádjuk őket. Főleg Julián.
Nem veszi fel. Tegnap este óta nem veszi fel.
- Ki? - Az apám.
Nem tudja használni a hallókészülékét, semmit sem hall, és sose veszi fel.
Szervezhetnénk egy ebédet apátokkal és a gyerekekkel.
Nagyon szeretem, ha átjöttök.
Túlságosan is szereti, és ennek rossz vége lesz.
- Julián! - Azt hittük, nem vagy itt.
Korán végeztünk.
Natalia, hogy van a migréned?
Jobban.
Szörnyen sajnálom, hogy nem jöttem a múltkor.
Mi még jobban.
Így csak téged kritizálhattunk.
- Nézd, mit hozott Natalia! - Tudom, hogy nagyon szeretitek.
Imádjuk őket.
És Víctor?
Visszament az autóhoz, ott hagyta a mobilját.
Jaj, ezek a művészek, mindig olyan szórakozottak!
Nem fogod elhinni. Összefutottunk a lenti kapunál.
- Micsoda véletlen! - Bizony.
Rengeteg munka van mögötte, Natalia.
Milyen volt a forgatás?
Ó, forgatásod volt?
Egy tévéműsorhoz?
- Én lezuhanyozom. - Egy reklámhoz.
Ó! És mit kell reklámozni?
- Miért nem mondod el neki? - Nem szükséges.
Gazpachót.
Ő játszotta a paradicsomot.
Ja, hát… az is lehet érdekes, nem?
Nem lehet könnyű paradicsomot játszani.
Nahát!
Víctor mondta, hogy a múltkor végre odaadta neked a regényt.
Biztos örülsz, ugye?
Nem is tudom.
Annyira vártad, hogy elolvashasd…
Kétszer is elolvasta.
Ó, tényleg?
Az elég gyors, nem?
Egész délután a kanapén hevert. Mintha nem is lélegzett volna.
Víctor regénykéjéről beszélünk?
Én nem nevezném regénykének.
Nem mondod, hogy tetszett?
Imádta.
- Ez is az egyik vicced, ugye? - Fogalmad sincs, mennyire bosszant.
- Rosszul vagyok tőle, Nati. - Az lehetetlen.
Hogy tetszhetett neked a regény?
Nem tudom.
Ezért aggódom.
Kell, hogy legyen valami oka, Julián.
Remélem, van.
Lehet, hogy egyszerűen nem értetted.
Először én is ezt gondoltam.
Aztán újra elolvastam. Sokkal jobban tetszett, mint először.
Imádtam a metaforákat.
- Bizony. - Milyen metaforákat?
- Nem akartam, hogy vége legyen, igaz? - Igen.
Megyek.
Tőled is azt kérte, hogy légy őszinte?
Őszinte és tárgyilagos.
- Bocs. - Mi olyan vicces?
Semmi. Szeretném hallani, ahogy elmondod, mennyire tetszett neked a regénykéje.
Nem mondom el neki.
Ha nekem el kell mondanom az igazat, akkor neked is.
Ráadásul biztosan úgy számolt, hogy én nyárig se végzek az olvasással,
tekintve, hogy nekem nehezebben megy, mint az élőlények többségének.
Most, ha megbocsátasz, megyek sampont szagolgatni.
Hátha jobb kedvem lesz tőle.
- Víctor! - Carol!
- Hogy vagy? Isten hozott! - Visszajöttem!
Gyere be!
Úgy érzem, az elmúlt napokban többször jártam ebben a lakásban,
mint az összes év során, amióta itt laknak.
Régóta laknak itt?
Igen, Víctor. Azóta, hogy együtt vannak.
- Ó, igen? - Igen.
Tényleg?
Carol, Julián még nem érkezett meg?
De igen, zuhanyozik.
Ma forgatása volt. Reklámot forgattak.
Ja igen, igen, a reklám… Mesélte is, hogy ő volt a…
- Mi is? - Paradicsom.
Carol, nem gondolod, hogy ideje lenne abbahagynia?
Ha nem valósította meg az álmát, ideje továbblépni.
Én tudnék neki munkát adni a cégnél.
Sofőrit. Sofőr mindig kell.
Mondd meg neki!
Persze, megmondom. De inkább egy másik napon.
Igen, egy másik nap jobb lenne.
Nahát! Végre mind itt vagyunk.
Biztos örülsz, ugye, kishúgom?
Mire célzol?
Semmire, én nem célzok semmire.
De azt mondtad: „Biztos örüüülsz.”
Ne nézz hülyének, Víctor!
Haragszol? Te sosem haragszol, Natalia.
Mostantól fogok. Szokj hozzá!
- Szólhattál volna. - Csak teljes létszámmal veszekedhettek!
Nem veszekszünk, Carol. Még nem.
Csak beszélgetünk, igaz?
Azt mondtad: „Örüüülsz.” Túlságosan megnyújtottad az „ü”-t.
- Nem vettem észre. - Pedig azt csináltad.
És ami zavar, az a hangsúly. Amit sugallsz.
Carol, szerinted én sugallni akartam valamit?
Julián megígértette velem, hogy ma nem mondok véleményt.
Mert a sógorok ki vannak tiltva…
Mintha szívességet tennétek azzal, hogy idejöttök.
Mintha apa jólléte nem lenne a ti dolgotok is.
Nem ez volt a szándékom. Nyugi!
Nem, nyugodt vagyok.
Nem tűnök nyugodtnak? Mert baromi nyugodt vagyok.
De fáradt vagyok, Víctor, attól, ahogy bántok velem.
Attól ahogy fölényeskedtek velem.
Főleg úgy, hogy én vagyok az egyetlen, akit egyáltalán érdekelnek a dolgok.
Talán nem kellene ennyire komolyan venned mindent.
Ezzel mit akarsz mondani?
Ha mindent túl komolyan veszel, a dolgok elveszítik a könnyedségüket.
Hűha! Ez egy nagyon érdekes elmélet. Honnan szedted?
A kezdő íróknak szóló kézikönyvből, amit én ajánlottam neked?
Bocsánat!
Nem kéne megvárni Juliánt, mielőtt összevesztek?
- De. - Igazad van.
Igazad van, Carol. Bocs.
Carol, hoztam egy kis apróságot.
Szardellát, de a jófélét.
De jó, köszönöm szépen. Nem kellett volna.
Tudnál adni egy kis vizet? Be kell vennem a migréngyógyszeremet.
- Persze. Hozom. - Köszönöm.
Anyám szerint a migrént a rosszul becsukott fiókok okozzák.
A rosszul becsukott fiókok?
Ez mit jelent?
Ez egy metafora, Víctor.
Most, hogy író vagy, ezt tudnod kellene.
Nézd, ha már szóba hoztad…
Mármint mit?
Befejezted a regényemet?
Carol!
Igen?
- Segítsek valamiben? - Nem, nem kell.
Biztos?
- Natalia! - Igen?
- Mi történt? - Mikor?
Most.
Témát akarsz váltani?
Észrevetted?
Mondhatni, igen.
Ha nem tetszett, az sem baj, nyugodtan megmondhatod.
Tudom, hogy nem baj. Miért is lenne?
Csak azt szeretném, hogy mondd el az igazat, légy őszinte…
Tudom.
Igen, de nem lenne jobb, ha erről inkább máskor beszélnénk?
- Aha. - A víz.
Köszönöm.
Úgy értem…
annyi fontos és kényes dologról kell ma beszélnünk…
- Ugye, Carol? - Persze.
Na, csak egy megjegyzés.
Az első benyomásod, amikor befejezted.
Hát az első benyomások mindig nagyon kényesek.
„Kényesek.”
Igen…
És nem mindig tükrözik azt, amit az ember valójában gondol.
De csak négy szóban. Így. Mintha szalagcím lenne.
Szalagcím miről?
A regényemről alkotott benyomásáról.
Ő már elolvasta.
- Ó, tényleg? - Igen.
Te már elolvastad a regényt, Nati?
De nem is mondtad.
És mit gondolsz róla?
Nagyszerű! Mindhárman itt vagytok.
- Örülünk, hogy itt vagytok ma este. - Nem igaz. Ne hallgassatok rá!
Asztalhoz ülhettek, ha szeretnétek.
Én a szobámban leszek, sorozatot nézek, és hagylak titeket… nyugodtan vitatkozni.
- Kösz, drágám. - Kösz, Carol.
Kösz.
Natalia!
Hallgatunk.
És hány nap alatt olvastad el? Több mint egy hét?
- Miért? Ez fontos? - Nagyon fontos.
Minél gyorsabban és folyamatosabban olvasod, annál jobb.
- Ezt nem tudtad? - Nem.
Nem tudom. Pár hét, azt hiszem.
Ajaj…
Hogyhogy „ajaj”?
- Akkor olvastam, amikor volt időm, este… - És?
Az az igazság, hogy nagyon meglepett.
Nagyon meglepte.
- Ja, nem erre számítottam. - Nem erre számított.
- De ez jó vagy rossz? - Attól függ.
Mitől függ?
Sok mindentől.
Őszintén szólva soha nem gondoltam volna, hogy képes vagy ilyesmit írni.
Nem egy könnyű regény.
Nem tudom, Natalia, pontosan értettelek-e.
- Ilyenek a kritikák, Víctor. - Csak szeretném tudni, tetszett-e neki.
Szeretné tudni, hogy tetszett-e.
Az az igazság, Víctor, hogy én nem…
Tudnod kell, hogy nem könnyű ezt megmondani.
Ilyen az, amikor igazat mondasz.
Az igazság az, hogy én…
egyszerűen imádtam!
Mit mondott?
Hogy imádta.
Imádtad, Natalia?
Igen, nagyon tetszett.
Biztos ez?
Első regénynek nagyon jó.
Az „első regénynek nagyon jó” sokféleképpen értelmezhető.
Megkönnyebbültem.
Őszintén szólva idegeskedtem azon, hogy mit gondolsz, kishúgom.
De nagyon tetszett, vagy imádtad? Légy pontosabb!
Leülünk, és elkezdjük a megbeszélést?
Szóval nem találtad unalmasnak, ugye?
Egyáltalán nem.
Épp ellenkezőleg. Gratulálok.
- Gratulálsz neki? - Gratulál nekem.
Köszönöm szépen, Natalia.
- Nagyon fontos nekem a véleménye. - Persze. Az övé igen.
Igen, mert ő a célközönség.
- Bocsáss meg! - Persze.
Marisa!
Drágám! Igen?
Nahát, nahát…
Szóval imádtad a regénykét, mi?
Ne aggódj…
Azért jöttünk, hogy apáról beszéljünk, és egyezségre jussunk.
Ó, értem. Tehát ez is része a stratégiának.
Persze.
Mit érek el azzal, ha azt mondom neki, hogy szar a regénye?
Hogy megsértődik, és bepipul, mielőtt beszélni kezdünk?
- Nem tetszett a regénye? - Egyáltalán nem.
Nem, ráadásul…
most rajtad a sor, hogy elmondd, neked is tetszett.
Akkor örül majd annak, hogy jövő héttől apa a házában fog lakni.
A borospincével és a medencével. És mutogatja a péniszét a szobalányoknak.
Azért adta oda a regénykéjét, mert alig várta, hogy aláírja nekem.
- Szarik a véleményemre. - Víctor többre becsül, mint gondolnád.
Natalia,
talán paradicsom vagyok, de hülye nem.
- Mit keresel, drágám? - A tabletemet. Nem tudom, hol hagytam.
A macskátok egy növényt eszik a nappaliban.
Megyek.
Bocs a megszakításért.
Miről is beszéltünk?
- A regényedről. - Ó, igen.
Julián azt mondta, hogy ő is elolvasta.
- Máris? Ilyen gyorsan? - És? Tetszett?
Mindenekelőtt mondd el, mit gondolsz!
Nem tudna őszintétlen lenni, még ha akarna se.
Képtelen lenne rá.
De ezt… beszéljük meg máskor, jó?
Julián, a te véleményed is érdekel.
- Látod? Megmondtam. - Tényleg?
De érdekel annyira, mint Nataliáé?
Nem, más a kettő. Nem lehet őket összehasonlítani.
Miben mások?
Nézd, Julián, ez most nem fontos.
Víctor azt akarja tudni hogy tetszett-e,
azonosultál-e a szereplőkkel, mit gondoltál a metaforákról.
Milyen metaforákról?
- A cím. Az tetszik? - Tetszik?
Ötvenhárom vasárnap.
Meglepett.
És ez jó vagy rossz?
Attól függ.
Tudod, mit, Julián?
Igen?
Inkább még ne mondj semmit!
Olvasd el újra, mielőtt elmondod, mit gondolsz!
Ezt azért mondod, mert szerinted nem értettem?
Egy második olvasás mindig jó ötlet.
Főleg nekünk, gazpachoipari dolgozóknak, ugye?
Úgy jó, ha rászánod az időt!
Nincs hozzászokva az olvasáshoz, és nem könnyű olvasmány.
Ne siesd el! Olvasd el újra!
Újra?
Hogyhogy újra?
Már kétszer elolvasta.
Kétszer is elolvastad, Julián?
Egymás után.
Egymás után?
Julián, nem találok szavakat.
Erre nem számítottam. Kezdek meghatódni.
Ha már kétszer elolvasta,
elmondhatja, mit gondol.
Természetesen. Akkor igen, persze.
És?
Mint egy szalagcímet.
És hadd tegyem hozzá, hogy nekem sem könnyű ezt kimondani, jó?
Úgy gondolom, hogy…
hosszú, kissé unalmas, túl sok a szereplő, túl sok szál fut párhuzamosan,
és a befejezés elnagyolt, nem igazán érthető.
Azért mondom ezt, mert megígértem, hogy őszinte és tárgyilagos leszek.
Különben hazudtam volna, mint mindenki.
De mivel annyira ragaszkodtál hozzá…
Nagyon jó.
Szalagcímként mondta.
Víctor?
Jól vagy?
Igen, csak ez az első rossz kritika, amit kaptam, szóval egy kicsit…
Az a helyzet, hogy az igazságot kérni az emberektől szívás, Víctor.
Ezt tudnod kéne.
Nem vártam, hogy ilyen komolyan veszed.
Remélem, nem haragszol, mert ennyire őszinte voltam.
- Ennyire mi? - Ne vesszünk össze egy hobbi miatt!
Nem, ez nem hobbi, Julián.
Pontosan ezt mondtam Nataliának.
Hogy ne használja ezt a szót.
Feltételezem, hozzá kell szoknom mindenféle kritikához,
akkor is, ha nem tárgyilagos.
Hogy érted, hogy nem tárgyilagos?
Sehogy nem érti.
Miért nem ülünk le az asztalhoz, és kezdjük el végre a megbeszélést?
Az öcsém vagy. Nem lehetsz tárgyilagos. Ez csak természetes.
De mi köze annak, hogy tetszett-e a regénykéd,
ahhoz, hogy testvérek vagyunk?
„Regényke”?
Ez csak egy kifejezés.
Lekicsinylő kifejezés.
Múltkor is használtad, de úgy tettem, mintha nem hallottam volna.
Amiben viszont mindenképp meg kell egyeznünk, az az izzó kérdése.
Víctor kicserélheti.
Most, hogy befejezte az írást, biztos sok szabadideje van.
Figyeltek ti rám?
Nyilván nem lehetsz tárgyilagos. Biztos még mindig irigy vagy rám.
Mióta vagyok irigy rád?
Egész életedben irigy voltál.
Ez egy nagyon gyakori kórkép a kisebb testvéreknél.
De pontosan mire vagyok irigy?
Rám.
Arra, hogy nekem jól alakultak a dolgaim, neked meg nem annyira.
Milyen dolgok?
Hogy az apósod sofőrje vagy, és a feleséged inasa?
Hű!
Most már tényleg úgy érzem, hogy amit mondtál, egy kicsit megbántott.
Jobb, ha én elmegyek.
- Majd máskor találkozunk. - Nem…
Víctor…
Víctor, kérlek…
Mindkettőtöket arra kérlek, hogy tegyünk egy kis erőfeszítést.
Nem volt könnyű mindhármunkat összehozni ma estére.
Meg kell hoznunk néhány döntést. Kérlek titeket.
Először bocsánatot kell kérnie.
Bocsánatot kérni? Miért?
Többek között a sunyi megjegyzésedért,
szó szerint idézem:
„akár ki is cserélhetném az izzót, most, hogy befejeztem a regénykééémet.”
Igen. Talán kicsit megnyújtottam az „é”-t.
Ez családi szokás, Víctor. Tudod jól.
A rossz kritika épp elég volt.
Nem kellett gúnyolódnod is rajtam.
Ez a túlélők humora, Víctor.
Régen szeretted.
Régen igen.
Ja, és ha már itt tartunk, talán tudnod kellene,
hogy mindketten úgy gondoljuk, hogy az izzót neked kellene kicserélned.
Te és még ki?
Én és Natalia.
Víctor!
Lám, lám!
Erről nem is meséltél, nővérkém, pedig mostanában hányszor találkoztunk!
Tehát ti már megbeszéltétek.
Talán egyszer.
Nem csak egyszer, Natalia. Sokszor.
Sokszor?
És miért én lennék az,
akinek ki kell cserélnie apa izzóját, ha szabad kérdeznem?
Mert mi fizetünk, te meg nem.
Most megfogtál.
- Miért fizettek? - Dolgokért.
Elmondom neki, Natalia. Tökéletesen megérti majd.
Meglátod, nem fogja.
Megpróbálom megérteni, de nem ígérhetek semmit.
Azért gondoltuk, hogy neked kéne kicserélned az izzót,
mert mi vagyunk azok, akik álljuk apa költségeit.
Milyen költségeket?
Nem kell belemenni a részletekbe.
De kell, Natalia. A részletek nagyon fontosak.
Milyen költségeket?
Az orvosi költségeket.
A hallókészülékeket, a speciális diétát, az új fogsort, a gyógytornászt,
a takarítónőt, a mosógépet… Dolgokat, Julián, dolgokat.
- A mindennapi dolgokat, érted? - Az elmúlt évek mindennapi dolgait.
Azt mondta, „évek”?
Túloz.
Natalia?
Hány éve?
Nem tudom…
Négy vagy öt.
Négy vagy öt?
Julián, Natalia azért nem akart mondani semmit,
mert nem akartuk, hogy csóró lúzernek érezd magad.
Ezért.
Így már logikus, hogy nem mondtatok semmit.
Mindketten tudjuk, hogy ti mindig szűkösen vagytok,
és azt gondoltuk, hogy nem…
Várj! Lássuk, jól értem-e!
Mivel csóró lúzer vagyok,
és nem tudok hozzájárulni szeretett apánk költségeihez,
ti ketten arra gondoltatok, hogy ezt kompenzálandó
én lehetnék a család lótifutija.
Erről van szó?
- Igen. - Víctor!
- Ezt mondtad, Natalia. - Igen, de így kimondva szörnyen hangzik.
Szörnyen hangzik, Natalia.
Ó, hát itt volt!
- Még nem ültetek le az asztalhoz? - Mindjárt, drágám.
Julián…
A minap, amikor mondtad, hogy Natalia felhívott
egy nagyon fontos ügy miatt, ami egy izzóval kapcsolatos,
emlékszel, mit mondtam?
Egy izzó sosem lehet annyira fontos.
Hát, ez az volt.
Látod? Sosem lehet tudni.
Sosem lehet tudni, drágám.
- Julián. - Igen?
A vita kedvéért vitatkozunk.
- Afelől semmi kétség. - Nem. Lássuk csak!
A múltkor nem abban maradtunk, hogy Natalia cseréli ki az izzót?
- Én? - Igen. Így van. Te.
És miért én?
Mert a múltkor, miközben az izzóról vitatkoztunk,
rájöttünk, hogy nem volt fair,
hogy a te neved nincs rajta a jelöltek listáján, Natalia.
Modern, baloldali, feminista család vagyunk.
Rájöttünk, hogy talán tudat alatt kihagytunk téged az egyenletből.
- Egyenlet? - A pislákolgatásé.
Ha barkácsolásról van szó, úgy csináltok, mintha az nem rátok tartozna.
„Majd megcsinálják a férfiak.” Hát nem.
Én bizony nem cserélem ki.
Mit mondott?
Miért nem akarod kicserélni az izzót, Natalia?
A pszichológusom haragudna rám, és jogosan.
A pszichológusod nem akarja, hogy kicseréld apánál az izzót?
Beszéltünk róla, és azt mondta, ne csináljam meg.
Beszélsz a pszichológusoddal a pislákolgatásról?
Ez mind része a terápiának, és én nem cserélhetem ki.
És miért nem cseréli ki a pszichológusod? Az izzót.
Vagy te a pszichológust.
És előre szólok, hogy én ezt végig fogom vinni.
Életemben először
találtam valakit, aki tökéletesen megért engem,
és segít nekem.
Miben segít?
Hogy ne legyek többé az a nő, akinek hittem magam,
és felfedezzem azt a nőt, aki valójában vagyok.
Komolyan beszélek.
Egyszer az életben tekintettel tudnátok lenni rám?
A testvéretek vagyok, de emellett ember is.
- Ne légy dühös! Újabban dühös. - Látom.
Az első dolog, amit meg kell tennem, az az, hogy szembenézek veletek,
és elmondom, mit gondolok, kerül, amibe kerül.
De mindig azt mondod, amit gondolsz. Igaz?
A helyedben ebben nem lennék biztos.
Utána szembenézek a férjemmel, és kidobom, mert megkeserítette az életemet.
És végül leszbikus leszek.
De mit csináltunk rosszul, Natalia?
Sok mindent.
Azóta én vagyok a cseléd, amióta anya meghalt.
Kértem, hogy beszélgessünk apáról, mert szerintem már nem tud egyedül élni,
és ti úgy kezeltek, mintha valami hisztérikus drámakirálynő lennék.
Ki az, aki rendben tartja a gatyáit és a zokniját?
Ki vesz neki ételt és gyógyszert?
Ki vágja le a lábkörmét?
Ki cserél elemet a hallókészülékében,
az ébresztőórájában és a három vezeték nélküli telefonjában?
Kinek kell elnézést kérnie a szomszédtól, amikor apa mutogatja neki a farkát?
És mindezek után
még azt is akarjátok, hogy én menjek el hozzá
megoldani a pislákolgatást,
mert egyikőtöknek sincs egy szabad órája sem,
hogy elmenjen megnézni, él-e még,
és kicserélje azt a kurva izzót?
Elmegyek a fürdőszobába.
Felveszem.
- Drága lehet ez a pszichológus. - Nagyon.
Azt mondta, levágja a lábkörmét?
Na és akkor mi legyen a forradalommal?
Nem áll jól a helyzet.
Szerintem az izzócsere így is a mi dolgunk lesz.
És ha feldobnánk egy érmét?
Vagy hívunk villanyszerelőt.
Úgyis ti fizetitek.
Azért fizetünk, mert törődünk apával, Julián.
Tudod, ezt rosszul is értelmezhetném.
Úgy értelmezed, ahogy akarod.
Ez még ugyanaz a macska?
Egyszer egyszer már kérdezted.
Talán azért, mert sosem hívtok meg, így elfelejtem.
Sosem hívunk meg, mert amikor egyszer eljöttetek,
a feleséged nem akart leülni a használt kanapéra.
Furcsán érezte magát, és nem akarom, hogy szenvedjen.
Szegény Marisa.
Már jobban vagyok. Elkezdhetjük a megbeszélést?
Marisa nagyon érzékeny, és sok mindenre allergiás.
Biztos a szegényekre allergiás.
Most a feleségemet akarod kritizálni?
Mert akkor tényleg mérges leszek, Julián, és el fogok menni.
Hát, ha elmész,
vidd magaddal a szar vázádat!
El volt dugva a szekrényben, de mivel a feleségem olyan jó ember,
elővette, azt gondolván, hogy örülnél, ha látnád.
Tíz perc. Ha akarjuk, menni fog.
Tíz perc alatt megbeszéljük az apával kapcsolatos ügyeket,
és utána soha többé nem kell találkoznunk.
Karácsonykor se?
Karácsonykor szafarira megyünk.
Vagy apa temetéséig.
Tíz perc.
Víctor?
Ha nincs más megoldás…
Oké. Ne aggódj! Szólok neki.
Szia!
Elnézést!
Igen, drágám?
A szomszéd hívott.
Melyik szomszéd?
Apátok szomszédja.
Milyen furcsa! Mindig engem hív.
Azt mondta, hívogatott, de nem vetted fel.
Lehet, hogy lemerült a telefonom.
Azt mondja, egész nap azt hallotta, hogy szól apátok telefonja.
Biztos én voltam az. Egész nap hívogattam.
De nem tud elemet cserélni a fülesében, így nem hall.
Világos.
Persze. A lényeg, hogy bekopogott hozzá, mert zenét hallott.
De mivel nem nyitott ajtót, úgy döntött, bemegy megnézni…
És hol volt apa?
A földön feküdt.
Mit csinált a földön fekve?
Eszméletlen volt.
És vérzett a feje.
- Látjátok? - Mit?
Nem élhet tovább egyedül. Igazam volt.
Azt állítod, hogy ez a mi hibánk?
És melyik kórházba vitték?
- Egyikbe se. - Hogyhogy egyikbe se?
Ha agyrázkódása van, kórházba kell vinni.
Erre nem volt szükség.
Mert amikor megérkezett a mentő, és ellátták apátokat,
rájöttek, hogy már órák óta…
halott volt.
Ki?
Apa meghalt?
A fejét ért ütéstől.
Milyen ütéstől, Carol?
Ami akkor érte, amikor leesett.
Amikor leesett?
Az apósom imádta a zenét.
Főleg a klasszikus zenét.
Folyton azt hallgatta, és a ház lassan megtelt a dallamokkal.
Helló!
Sok év telt már el, de most, amikor felidézik mindezt,
akaratlanul is visszaköszönnek majd a gyermekkori emlékképeik.
A rég elfeledett pillanatok emlékei, amikor még együtt éltek,
és az apjuk a hétvégéken hangos zenével ébresztette őket.
Felidézik majd a vasárnapi reggeleket a végtelen reggelikkel,
a veszekedésekkel, a játékokkal.
És elérzékenyülnek majd.
A zene emlékezteti őket arra,
hogy ugyanaz a vér kering az ereikben,
és hogy elválaszthatatlanul összetartoznak.
Hogy a viták ellenére is osztoznak egy mély, bensőséges köteléken,
egy ösztönön, amely az élet titkához kötődik,
és segít abban, hogy ne érezzük magunkat egyedül.
Boldog szülinapot…
És ma este, hosszú idő után,
és talán utoljára az életben
átölelik egymást.
És így, együtt,
még ha csak pár másodpercre is
megosztják ezt a felejthetetlent és megismételhetetlen pillanatot.
- Jól vagytok? - Igen.
Carol, honnan esett le apa?
Na jó, Natalia, ez már sok.
Mindannyian értettük, Natalia.
A létráról esett le.
Mit keresett a létrán?
Ki akarta cserélni a fürdőben az izzót.
Állítólag pislá…
A feliratot fordította: Büki Gabriella