Downloaded from YTS.BZ
Official YIFY movies site: YTS.BZ
Det er fredag.
Og klokken er næsten 19.
Om lidt får vi besøg af min mands søskende,
fordi de skal diskutere et familieanliggende.
"Diskutere" er uden tvivl det mest passende ord,
når det handler om Julián og hans søskende.
Giv mig det andet. Det samme som i sidste uge.
Og lidt ost.
Julián sagde, jeg intet skulle købe, men det er så sjældent de ses. Ikke?
De er tre.
Víctor er den ældste.
Natalia er den mellemste, og den yngste er Julián, min partner.
Det var Natalia, der insisterede på at mødes for at tale om deres far.
Min svigerfar er 89 år.
Han er enkemand. Og hun har ret i, at han ikke kan bo alene længere.
Han farer oftere og oftere vild.
Og nu har han fået den dårlige vane at vise sin penis til nabokonerne.
Hvad skylder jeg dig?
Ifølge Natalia er de nødt til at træffe en beslutning hurtigt,
før tingene forværres, og der sker noget alvorligt.
Víctor har sagt, han kommer lidt senere.
Han har åbenbart frygtelig travlt med arbejdet som sædvanligt.
Víctor er gift med Marisa.
De har fire børn og to hunde.
De mødtes på universitetet som meget unge.
Efter megen insisteren blev de endelig kærester,
og det lykkedes Víctor at gøre hende gravid.
Svigerfaren er en betydningsfuld advokat,
og Víctor blev straks ansat i familiefirmaet.
Men der er stadig ingen, der ved, hvad han laver helt nøjagtigt.
Han foregiver at være noget, han ikke er. En pralhals, som Julián altid siger.
En mand, der danser efter konens pibe
for ikke at miste den status, han aldrig havde troet, han ville opnå.
Natalia.
Natalia er derimod de to brødres diametrale modsætning.
Hun er en alvorlig, indadvendt kvinde,
overdrevent metodisk og meget perfektionistisk.
Hun er en højt respekteret professor, og som om det ikke var nok,
skriver hun artikler i sin sparsomme fritid
og oversætter fra alverdens sprog.
Natalia giftede sig med Jerónimo.
De har en datter.
Men hun har aldrig været lykkelig.
Jerónimo har altid været hende utro. Det ved vi alle sammen.
Heldigvis har Natalia en veninde, som hun har et nært venskab til.
De er altid sammen og går fantastisk godt i spænd.
Hendes veninde er single. Ikke at det betyder noget.
Men indimellem ville jeg ønske, at Natalia ikke var så alvorlig,
så tilknappet, og jeg ved ikke, at hun ville løsne lidt op.
Farvel.
De samles næsten aldrig.
Og jeg elsker at se dem sammen, når de diskuterer og skændes.
Jeg er enebarn. Mine forældre er døde.
Og nu er de min familie.
Og familien er det allervigtigste, fordi en partner…
En partner kan forlade dig når som helst.
Og venner kommer og går, men familien, søskende, er der altid.
De ved ikke, hvor heldige de er.
53 SØNDAGE
Det var døren.
Hej!
Det er Julián, der er hjemme. Han lader nok som om, han ikke husker det.
Ikke hvad?
Jeg talte med mig selv.
-Hvor kommer du fra så sent? -En casting.
Nøj!
-Du sagde ingenting. -Nej.
En casting til en serie?
Nej, til en reklame.
-Okay. Der er også reklamer i tv, ikke? -Det har jeg hørt.
Hvad var reklamen for?
Gazpacho.
Jeg spiller tomat.
Okay.
Jeg tager et brusebad.
Fint.
Men skynd dig lidt. De kommer snart.
Hvem kommer snart?
Dine søskende. Har du glemt det?
I dag? Er du sikker?
Du sagde fredag, ikke? Det er fredag i dag.
-Måske forsøgte jeg at glemme det. -Det må være dét.
Er der små retter?
Der er små retter, ja.
-Jeg vidste, du ville glemme det. -Hvad insinuerer du?
Jeg insinuerer ingenting. Bare rolig.
Okay.
Jeg mener bare,
at jo mere mad vi giver dem, jo længere er de om at gå.
Ja, men de kommer jo så sjældent, ikke?
Jeg er sygeplejerske på et hospital.
Julián er skuespiller.
Men staklen har ikke været heldig med arbejdet.
Som ung var han med i serier og teaterstykker,
men det blev aldrig rigtigt til mere.
Vi mødtes for fem år siden, og vi forelskede os med det samme.
Især ham.
Vi har ingen børn, og vi bor til leje i denne lejlighed.
Tre opkald fra min søster.
Ja, hun ringede ved middagstid.
-Jeg bad hende ringe til dig. -Hvad ville hun?
-Høre, om du talte med Víctor. -Om hvad?
Om en elpære.
Hvilken elpære?
Det ved jeg ikke.
Men hun ville ringe til dig, fordi det var meget vigtigt.
Så vigtig kan en pære ikke være.
Det er umuligt.
-Carolina. -Ja?
Hvad laver du?
Jeg har købt blomster.
Da vi ikke har en vase til dem, tog jeg den her.
-Den stod i skabet. -Gemt væk.
Den var gemt væk. Det er noget helt andet.
Din bror forærede os den, og da han kommer i dag…
Han kommer i dag, og hvad så?
Skulle du ikke i bad?
Vi drøftede det. Husker du ikke det? Jeg ville smide den ud fra balkonen.
-Du gav mig ikke lov. -Nåh ja, det er sandt.
-Men hvor skal de så stå? -Sig, det ikke var med vilje.
Hov, vi skal fodre katten.
-Carolina. -Jeg lytter.
Købte du dem, så du kunne tage vasen frem?
Jeg købte dem, fordi de er smukke, og fordi jeg vil glæde vores gæster.
De er mine søskende, ikke vores gæster. Vi behøver ikke gøre et godt indtryk.
Tværtimod.
Hvis du ikke forstår familiedynamikken, må du hellere blande dig udenom, skat.
-Hvad for noget? -Familiedynamikken.
-Vasen er en fornærmelse. -Jeg synes ikke, den er så grim.
Vasen er en fornærmelse, og det ved du udmærket godt.
Den er grim, tarvelig og prætentiøs.
Ligesom min bror.
Måske har du glemt det,
men Víctor gav os den til jul.
Og vi fandt ud af, at stormagasinet havde foræret ham den.
Åbner du en dåse?
Og han tænkte:
"Da min dumme lillebror skal have en gave,
får han lortevasen, og jeg fremstår som en guttermand."
Hvilken dåse?
Dåsen med ansjoser.
Og undskyld, jeg siger det.
At du tænkte, det var en god idé at stille vasen midt i stuen,
så Víctor tror, vi er vilde med hans lortevase, gør mig endnu mere vred.
Bare rolig. Jeg stiller dem et andet sted.
Nu gør du det igen. Jeg er rolig. Ser jeg ikke rolig ud?
Jeg ved snart ikke, skat.
-Har du haft en god dag? -Ja, indtil for lidt siden.
Jeg siger bare, man skal passe på med gestussene.
Du gør tingene i en god mening, men han opfatter dem på en anden måde.
Og vi behøver ikke tage særlige hensyn til ham.
Han er min bror. Ikke premierminister. Er du med?
Jeg er helt med.
Det er ikke nok med, at de kommer, men nu skal vi også servere mad for dem.
Fordi han har selvfølgelig sørget for, at vi samles her.
Han inviterer os ikke ud i villaen i La Moraleja. Nej!
Tænk, hvis vi svinede hans persiske tæpper til.
-Nu blev jeg faktisk lidt arrig. -Ja, en lille smule.
Skynd dig nu i bad.
-Hvad gør jeg med ansjoserne? -Læg dem på toastene.
-Hvad tid sagde du, de skulle komme? -Jeg sagde kl. 20 til Víctor.
-Det er den allerede. -Jeg ved det.
Han kommer en halv time for sent, ligesom han plejer.
Smarte mennesker som ham og hans kone dukker altid sidst op,
og som om de gør dig en tjeneste.
Din søster er helt modsat.
Derfor sagde jeg kl. 21 til Natalia.
-Vil du vide hvorfor? -Jeg tripper utålmodigt.
Jeg ved, hun kommer en halv time før,
så på den måde står de begge to ved døren præcis kl. 20.30,
de følges op og går mig ikke på nerverne.
Det er udmattende at have søskende, skat.
Du forstår det ikke.
Din søster kommer tidligere for at hjælpe.
Nej. Man generer, hvis man kommer tidligere end aftalt.
Men selvfølgelig.
Da hun har et behov for at hjælpe og altid bekymrer sig for, om alt er godt…
Ligesom dette møde.
Min far fór vild og tog den forkerte bus, og vi måtte hente ham i Colmenar de Oreja.
Og hvad så? Skal han lukkes inde på et plejehjem af den grund?
Og ved du… hvad mere?
Hvad, skat?
Hvis min far vil vise sin diller til nabokonen, så lad ham.
Det er fint.
-Ja. -Far tager afsked med livet.
Sådan er mænd, og det er ikke vores skyld.
Selvfølgelig.
Jeg ved ikke, om jeg forstod det, men det taler vi om, ikke?
Når vi ikke har gæster.
Natalia.
Ja.
Nej, du behøver ikke tage noget med. Det bliver et kort møde, ikke?
Hvor er du?
Hvad?
Jaså, skulle vi ikke mødes i dag?
I morgen lørdag.
Nej…
Skidt med det. Nej, jeg må have taget fejl.
Ja… Nej, bare rolig.
Vi lægger ansjoserne i dåsen igen og færdig.
Jeg laver sjov.
Godt, vi ses i morgen kl. 20.30.
Nej, kl. 21. Du kommer kl. 21.
Farvel.
Jeg er allermest ked af det med vasen.
Nu var den endelig kommet ud af skabet.
Kom så, på fem. En, to, tre, fire, fem…
Det er lørdag, og klokken er næsten 19 igen.
I morges vågnede Julián i rigtig dårligt humør
klar til at aflyse mødet.
Han er sikker på, at misforståelsen i går ikke skyldtes ham, men hans søskende.
De ændrer åbenbart ofte aftaler uden at give ham besked.
Ifølge Julián har det stået på, siden de var børn,
og det har at gøre med den måde, små søskende ofte bliver set ned på.
Frokosten hjalp heldigvis lidt på humøret, og han har vænnet sig til tanken om mødet.
Natalia.
Altid så punktlig.
-Jeg kommer for at hjælpe til. -Selvfølgelig.
-Hvordan går det? -Godt.
Kom ind.
Julián.
Natalia.
Jeg ringede på, men du åbnede ikke døren.
Jeg lavede afslapningsøvelser. Det gør jeg altid, når jeg får gæster.
-Er Víctor kommet? -Nej. Det er mærkeligt.
Jeg troede, I ankom samtidigt.
Jeg må have regnet forkert.
-Hvad? -Ingenting.
-Ignorer ham. -Jeg er snart tilbage.
-Hvor skal du hen? -I supermarkedet. Jeg skal købe kattemad.
-Jeg går med dig. -Ja, gør det.
Er du sikker?
Vi skulle nødig diskutere for tidligt.
Jeg går i bad. Jeg nåede det ikke i motionscenteret.
Værsgo.
-Jeg ringede til dig tre gange i går. -Ja. Carol nævnte det.
Du var meget bekymret over en pære.
Lige præcis. Og som du ved, er din søster er meget hysterisk.
-Er du vred? -Lidt.
-Du bliver aldrig vred. -Nej, men tingene forandrer sig.
Du skulle have sagt det.
Jeg ville bare vide, om du havde skiftet den.
-Pæren? -Ja, Julián, pæren.
Ja. Hvilken pære taler vi om helt præcist?
Den på fars badeværelse.
Talte du ikke med Víctor?
Hvem er Víctor?
Pæren på badeværelset blinker.
-Blinker den? -Far siger, den laver summelum.
Hvad for noget sum?
Summelum. Det siger far. Den tænder og slukker.
Staklen har længe bedt mig om at skifte den.
Kan du gøre det i denne uge, Julián?
Ja, det skal jeg nok.
Vær ikke bekymret. Bare rolig.
Jeg er helt rolig. Ser jeg ikke rolig ud?
Jeg ved snart ikke. "Summelum"? Sikke et åndssvagt ord.
Jeg sagde det til Víctor forleden.
Jeg troede, I havde talt om det. Han ville ringe og bede dig skifte den.
-Hvabehar? -Hvad?
Vil du gentage det sidste, du sagde?
Han sagde, han ville ringe til dig.
Anden del af sætningen?
At du ville skifte den.
Hvorfor mig?
Det ved jeg ikke. Nogen skal jo skifte den, ikke?
Jo, men hvorfor mig? Hvorfor ikke ham? Eller rengøringsassistenten.
Rengøringsassistenten er ældre end far.
Stigen gør hende svimmel. Og Víctor…
Og Víctor?
-Som du ved, har han meget travlt… -Ja, det er sandt.
Stakkel.
-Godaften. -Godaften.
Hvordan sagde han det?
Hvad mener du?
Hvordan var hans tone, da I talte om "summelum"?
Hvad sagde han?
"Julián skal nok skifte pæren. Han har intet bedre at tage sig til."
Det er bare en pære, Julián.
Han nedværdiger sig ikke til at skifte fars pære.
Aristokrater gør ikke den slags.
Nej, da jeg skylder ham penge…
-Skylder du ham stadig penge? -Farvel.
Ja. Og hvad så?
Det handler kun om at skifte fars pære. Víctor troede, du havde mere tid.
-Det er alt. -Selvfølgelig, og hvorfor troede han det?
Fordi for ham er jeg familiens butler, stikirenddrengen, ham, der løber ærinder.
Jeg skifter den ikke.
Hvad laver du?
Jeg leder efter nøglerne.
Nuvel…
Hvad gør vi så?
Det ved jeg ikke.
Sæt det på dagsordenen.
Først taler vi om fars diller og bagefter om, hvem der skifter pæren.
Går alt ellers godt?
Alt går fantastisk, hvis vi ikke går i detaljer. Hvad med dig?
Jeg har brug for et glas vand. Jeg skal tage en pille.
Dig og dine migræneanfald.
Ja.
Sikke nogle smukke blomster!
Ja, virkelig smukke.
Det er en skam, vi er nødt til at smide dem ud.
Medmindre nogen vil have dem. Vasen følger med.
Tak.
Okay. Hvad skal jeg hjælpe med?
Læg ansjoserne på toastene igen.
Fint.
Vi har ikke talt om det endnu.
-Om hvad? -Om du kunne lide bogen.
Hvilken bog?
Romanen.
Hvilken roman?
Romanen, som… Víctor har skrevet.
Har han skrevet en roman?
-Far trænger til en ny vaskemaskine… -Natalia.
Ja?
-Du behøver ikke skifte emne. -Var det så tydeligt?
-Lidt. -Jeg vidste ikke, du intet vidste.
-Det sker der intet ved. -Det ved jeg. Hvad skulle der da ske?
Jeg er sikker på, Víctor sagde det, men du glemte det, fordi du er…
Hvad er jeg?
Du ved, du glemmer tingene.
Du skal nok få romanen. Bare rolig.
Jeg er rolig. Ser jeg ikke rolig ud? Jeg er vildt rolig. Jeg har det skidegodt.
Det må jeg nok sige…
Så min bror har skrevet en roman.
Wow! Det er imponerende, ikke?
-Så imponerende er det da heller ikke… -Det er fantastisk.
Siden hvornår skriver min bror romaner?
Lad os tale om far. Derfor er vi her.
Vi kan vel opdatere hinanden, til kunstneren kommer.
-Har han skrevet længe? -Det ved jeg ikke.
-Jo, du gør. Kom nu. -Det ved jeg ikke. Et stykke tid.
-Måske et år eller deromkring. -Jamen dog! Et år?
Er det noget, I tit taler om?
-Nej, en gang imellem. -Når jeg ikke er der.
Ja, Julián, især når du ikke er der.
Jeg ved det, fordi han spurgte mig om råd.
Wow! Spurgte han dig om råd?
Det er bare en søndagshobby.
En søndagshobby? Hvad mener du?
Han skrev på romanen om søndagen.
-Om søndagen? -Ja, Julián.
Det står på den første side.
Han var 53 søndage om at skrive romanen.
Jeg kommer nu!
53 søndage?
Du milde Moses!
-Nu forstår jeg det hele. -Hvad?
Hvorfor han aldrig tager telefonen.
-Det må være svært at skrive en roman. -Forsvar ham ikke.
-Jeg forsvarer ham ikke. -Du retfærdiggør altid hans handlinger.
Jeg siger bare, det ikke må være nemt.
Præcis!
Og det underforståede budskab er, at da det er så svært at skrive en roman,
har Víctor aldrig tid til at tage telefonen,
især hvis det er hans dumme lillebror, som tilfældigvis er mig.
Julián, du ved jo, hvordan Víctor er.
Han svarer kun, når det passer ham, når han vil, når han har lyst.
Og hvorfor?
Hvorfor hvad?
Hvorfor skrive en roman? Hvad vil han?
Måske har han behov for at fortælle noget…
-Fortælle noget! Wow! -Du ved, hvad jeg mener.
Ja, Natalia. Jeg ved, hvad du mener.
Det håber jeg.
Den stakkel.
Jeg talte med naboen i går om det med far, da han viste hende sine kønsdele.
Ved du, hvad hun sagde?
Kunne du lide hans lille roman?
-Gør ikke nar ad ham. -Det gør jeg ikke.
Jo, du sagde "lille roman".
-Du var sarkastisk. -Virkelig?
Ja. Jeg indrømmer det. Jeg kan ikke lade være.
Det er misundelse.
Men inderst inde beundrer jeg min bror meget.
-Beundrer du ham? -Meget.
-Må jeg gå på toilettet? -Selvfølgelig. Værsgo.
Tak.
Er Víctor ikke kommet endnu?
Han kommer snart.
-Hvad talte I om? -Jeg fortæller det senere.
Hvad handler romanen om? Er den erotisk?
Den er lidt lang.
-Uha… Har du fortalt ham det? -Nej.
Men han ringer hver dag og spørger, om jeg har læst den.
Han er virkelig træls og vil vide, hvad jeg mener.
Shit, mand. Hvor træls.
Jeg skal være ærlig og objektiv.
Man skal aldrig fortælle sandheden.
Mener du generelt?
Generelt og altid.
Det er smagløst at sige sandheden.
Min bror har skrevet en roman.
En roman? Alle tiders, ikke?
-Du bør i øvrigt være meget stolt. -Hvad har jeg gjort?
Ingenting, bare det. Han lytter til dig. Han værdsætter dig.
For ham er din mening en anerkendelse.
Min mening er ikke mere værd end andres. Lad os ikke begynde.
For Víctor er min mening på niveau med hans kaktussers mening.
-Stop! Så er det heller ikke værre. -Okay.
Du skal nok få den.
Og ellers slipper du for at læse den og sige, hvad du mener om den!
Nu bliver hun vred.
Fint.
Ja.
Desuden værdsætter Víctor andre ting ved dig.
-Hvad? -Han værdsætter andre ting ved dig.
-Hørte du det, Carol? Min bror elsker mig. -Dejligt, ikke?
Hvornår fik du den?
Det ved jeg ikke. Det er vel et par måneder siden.
Jaså. For et par måneder siden?
Ja, den dag vi tog hjem til far til hans fødselsdag.
Du var der ikke. Derfor gav han dig den måske ikke.
Nej. Jeg var der også den dag.
-Nej, Julián. -Jo. Jeg kom for sent, men jeg var der.
-Virkelig? -Ja.
Og Dostojevskij gav mig ingen roman.
Der ligger ikke noget bag tingene, som du tror, Julián.
Måske havde han ikke flere kopier med, og derfor gav han dig den ikke.
-Et begrænset oplag for udvalgte folk? -Sandsynligvis.
Og?
Og færdig. Hvis Víctor ikke er her om fem minutter, går jeg.
-Er bogbindingen fin? -Det er den vel.
-Kom nu, det er vigtigt. -Jeg ved det ikke. Den er indbundet.
-Hardback? Robust? -Ikke ligefrem.
For at spare penge. Alle rige mennesker er nærige.
-Hvad hed katten? -Fanny.
-Fanny… -Har du givet den mad?
Ja, skat. Kunne du lide den?
Hvad er det for et fjæs?
Hvad mener du?
Dit udtryk da jeg stillede spørgsmålet.
Må jeg ryge her?
Nej. Katten lider af astma.
Det gør ikke noget, hvis du ikke kunne lide romanen, Nati.
Jeg kunne faktisk vældig godt lide den.
Virkelig? Vældig godt?
Temmelig godt.
Vældig eller temmelig? Det er ikke det samme.
Den er ikke ringe. Den kunne være bedre, men…
-Uha… -Hvorfor "uha"?
Du sluttede sætningen af med et "men".
-Der er ting, der ikke helt fungerer. -For eksempel?
Der er for mange karakterer og for mange fortælleniveauer.
Pas på! Pas på med fortælleniveauerne!
Fortælleniveauerne…
-Og slutningen giver ikke mening. -En forhastet slutning.
Den er udmærket. Den er ikke særlig sjov, men…
-Så den er noget… -Det er hans første roman.
Ja, det er hans første roman, men den er noget…
-Den er noget… -Hvad?
-Noget… -Hvad er romanen, Nati?
Den er noget lort!
Jeg tager den!
Jeg er meget stolt af dig.
Det glæder ikke mig, at jeg ikke kunne lide min brors roman.
Men det glæder altså dig.
Det er grimt af mig. Det må jeg indrømme.
Men sådan er det. Desuden bør arrogance ikke belønnes.
Så det var arrogance, der fik ham til at skrive romanen.
Naturligvis.
Fortæl ham ikke, hvad jeg sagde. Jeg ville have det forfærdeligt med det.
Selvfølgelig ikke. Så ond er jeg ikke.
Staklen har arbejdet hver søndag.
-Stakkel. Stakkels dig. -Mig? Hvorfor?
Nu er du nødt til at sige, hvad du synes.
At hans lille roman er noget lort.
Ikke sandt, Natalia? Hvem var det?
Víctor.
Hvad vil han? Skal vi gå ned og parkere hans BMW?
Nej, han siger, de ikke kommer.
De bliver i Marbella, fordi de vil ud at sejle i morgen og…
Ja, at I kan mødes i næste uge.
Eller en anden dag.
Du tror mig ikke, Natalia, men jeg beundrer min bror meget.
Ved du hvorfor?
Fordi jeg ville elske at være som ham.
Og hvem skifter fars pære nu?
-Lad det bare stå. -Jeg hjælper dig lige.
Tak.
Efter endnu et mislykket forsøg i lørdags aftalte de at mødes en hverdag.
Natalia bønfaldt Julián om at tie for ikke at starte en konflikt med Víctor
efter den "beklagelige mangel på respekt forleden."
Jeg citerer Julián ord for ord.
-Har du ventet længe? -Nej. Ikke så længe.
Sikke uheldigt med regnvejret.
Er der da sket noget?
Nej. Hvorfor?
Du er bare så punktlig i dag.
Vil du ikke af med skoene?
-De er gennemblødt. -Ja, jeg tror, jeg tager dem af.
-Ja. Føl dig hjemme. -Ja.
Undskyld mig.
Jeg var på nippet til at tage en paraply med, og så…
Wow! Sikke nogle smukke blomster!
-Ja, ikke? -Jo.
De begynder at hænge lidt, men vasen fremhæver deres skønhed.
Synes du ikke?
-Vasen. -Jo.
-Jeg har en flaske vin med. -Det behøvede du da ikke.
Jo. Ellers kritiserer I mig bagefter.
Det er en Gran Reserva, en bordeauxvin.
I har aldrig smagt noget lignende.
Det er helt sikkert.
Her i huset drikker vi altid billig vin.
Ikke sandt?
-Hvordan har pigerne det? -De har det godt.
Forhåbentlig finder de snart en kæreste og flytter hjemmefra, fordi…
Og din kone?
Marisa, fantastisk som altid. Smuk.
Hun ville med, men Natalia insisterede på, at vi mødtes uden svogre og svigerinder.
Natalia har ret. Ellers ville det trække alt for længe ud.
Er du sikker på, du ikke vil af med strømperne?
-Lån ham dine tøfler. -Mine tøfler? Nej. Fandeme nej.
Det er ikke nødvendigt, Carol. Desuden bliver mødet ikke så langt, vel?
Det er den rette indstilling, Víctor.
Julián, hvis du er enig med mig i,
at det ikke er nødvendigt at anbringe far på et plejehjem…
Tak. Så er vi to mod Natalia.
Vi kan hyre en hjemmehjælper til ham, og så er problemet løst.
Du er enig med mig, ikke?
Min advokat forbød mig at udtale mig, indtil vi alle tre er til stede.
-Carol… -Ja?
Jeg er frygtelig ked af det i lørdags, men vi var nødt til at tage til Marbella.
Bekymr dig ikke om det. Natalia sagde det.
Víctor, at være rig må være meget anstrengende, ikke?
Du har ingen anelse, Julián. Det er udmattende.
Udmattende.
Desuden havde jeg lovet at tage min svigerfar med ud at sejle
sammen med nogle af hans venner, der var kommet helt fra Santander.
Vigtige folk med rigtig mange penge.
Sådan er det jo med vigtige folk med rigtig mange penge…
Bare rolig. Det var intet problem, vel?
Vi havde bare lavet et par små retter.
Ja, og ansjoser elsker det med at smutte ud og tilbage i dåsen.
Ansjoser er lækre. Fra Det Cantabriske Hav?
Nej, fra supermarkedet.
Jeg henter tøfler til dig. Det der går ikke.
Hvordan går alting?
Alting går rigtig godt.
Hvad med dig?
Er der nyheder? Noget, jeg ikke ved?
Nej. Hvorfor?
Ikke for noget. For at opdatere hinanden.
Vi skrev sammen på WhatsApp i sidste uge.
Der er ikke sket noget særligt siden da.
Hvis der ikke er sket noget særligt, er jeg meget mere rolig.
-Men jeg har travlt med arbejdet. -Jamen dog.
Jeg er blevet… for uundværlig.
Pas på. Hvis de udnævner dig til direktør, er festen slut.
Det har du ret i.
Selvfølgelig.
Vi er meget forskellige, ikke?
Vi to.
-Synes du? -Ja.
Jeg vil have mere og mere, mens du lader dig nøje med mindre.
Jeg stirrer, fordi jeg ikke ved, hvad jeg skal sige.
Du blev vel ikke fornærmet, Julián?
Jeg ved det ikke endnu.
Dig og din humoristiske sans.
Det misunder jeg meget.
Du tager ingenting alvorligt, selvom tingene går, som de gør for dig.
Det hedder overlevelsesinstinkt, Víctor.
Undskyld mig.
Tøflerne.
Jeg skal på apoteket, men jeg kommer straks, okay?
-Kom ikke op at toppes uden mig. -Nej, selvfølgelig ikke.
De sidste par dage har jeg tænkt:
"Når du ser Julián, skal du fortælle ham noget."
-Men nu… -Virkelig?
Hvad var det nu?
Hvad kan det være?
Det kommer nok.
Når jeg har ringet på det seneste, er du der aldrig.
Hvornår?
-Om søndagen. -Om søndagen?
Om eftermiddagen.
Om eftermiddagen? Mærkeligt.
Virkelig? Hvorfor?
Fordi jeg altid er hjemme.
Er du altid hjemme søndag eftermiddag?
Jeg er altid hjemme.
Hvis vi tager væk i weekenden, er vi hjemme efter frokost.
-Det er en vane. -Jaså?
Jeg svarer aldrig, hvis jeg ikke ved, hvem det er, Julián.
-Gør du ikke? -Nej.
Fordi jeg vil ikke
forstyrres.
Selvfølgelig, fordi du sidder der
og koncentrerer dig om det, du laver.
Lige præcis.
Det er dejligt med de der øjeblikke,
hvor man kan være alene, tænke og reflektere,
og hvor man på en eller anden måde kan formulere alt det, man vil udtrykke,
men ikke ved hvordan.
Julián, du beskrev det jo perfekt.
Ja, jeg ved det.
Jeg vil hænge tøjet op. Det er vist holdt op med at regne.
Et øjeblik. Føl dig hjemme.
Åbn døren, hvis Natalia ringer på.
Skal jeg gå med?
Hvis du insisterer…
Jeg går med dig.
Hvad ville du?
Spørge dig om råd.
Men da du ikke svarede, ringede jeg til Natalia.
Sikken skam.
Så begyndte hun at plapre løs om alt det om far.
Det er en sygdom, hun har, Julián.
-Hendes pessimistiske livssyn. -Jeg kunne ikke have sagt det bedre.
Ligesom dette hastemøde.
Far fór vild og tog den forkerte bus, og vi måtte hente ham i Torrelodones.
-Hvad… -Og hvad så?
Forleden ringede hun tre gange. Tre gange!
Hvad ville hun?
Det med fars pære. Den laver åbenbart summelum.
Ja, summelum.
Jeg sagde, hun skulle falde ned, og at du skiftede den.
Ja, det nævnte hun.
Skynd dig, før det slår klik for hende. Hun går mig på nerverne, Julián.
Ved du, hvad problemet er, Víctor? Jeg har meget travlt for tiden…
Jaså? Er du i gang med et nyt projekt?
Jeg arbejder på det. Jeg var til casting.
Til en serie?
Nej, til en reklame.
-En reklame. Godt. For hvad? -Gazpacho.
De havde brug for en med erfaring til at spille tomat.
-Tomat? -Ja.
Julián…
Din branche… Jeg har ondt af dig.
-Virkelig? -Ja.
Sært, at Natalia er så forsinket, ikke?
Jo, det er det faktisk.
Wow!
Her er dejligt, Julián.
-Synes du? -Ja.
Ikke som mit hus. Mit hus er…
Ja, ja.
-Og du ser godt ud. -Jeg har det godt.
Især hvis vi ikke går i detaljer.
Så du har tid nu.
Tid?
Ja, til at tage hjem til far og skifte pæren, der…
Ja, den laver summelum.
-Ved du, hvad problemet er, Víctor? -Hvad?
Mellem rollen som tomat og katten, der skal luftes, er der ikke meget fritid.
-Kan du ikke køre forbi på søndag? -Søndag er umuligt.
Nej.
-Ved du hvad? -Hvad?
Natalia kan skifte pæren.
-Natalia? -Hvorfor ikke?
-Du har ret. -Hvorfor skal vi skifte den?
-Fordi vi er mænd? -Er de ikke moderne?
-Og feminister? -De kan sgu da skifte pærerne.
-Ikke mere pjat. -Al den snak om summelum.
-Natalia er snu. -Netop.
Hun har mange kandidatgrader. Du ved, hvad det betyder.
Man bliver narret af hendes uskyldige ansigt.
Og hun siger aldrig, hvad hun tænker.
Aldrig.
Selvom du beder om objektivitet?
Jo, det er muligt. Ja. Hun får svært ved det.
Hun får ikke let ved det, men jo.
-Bare rolig. -Jeg er rolig. Ser jeg ikke rolig ud?
Det er bare en talemåde.
Jeg vasker lige hænderne. Hvor er badeværelset?
Hvor det altid har været. For enden af gangen til højre.
Julián!
Nu ved jeg, hvad jeg ville fortælle dig. Ikke noget vigtigt. Det er fjollet.
Jeg har skrevet en roman.
En roman? Dig?
Mig. Din storebror, ja.
Jeg ved, du er min storebror.
Du virker bare målløs.
Jeg er imponeret. Det kommer fuldstændig bag på mig.
Som du ved, kan jeg lide udfordringer.
Vi ved det. Dit liv er ét stort eventyr.
Julián…
Nej…
Det ville glæde mig meget…
Virkelig?
…hvis du også…
Til mig? Det er sgu en stor ære.
…hvis du også vil læse den.
-Den slags ting kan bevæge mig. -Her. Lad mig dedikere den til dig.
Er det nødvendigt?
Det hører sig til, og det er intet problem for mig.
I så fald…
-Hvis du ikke ved, hvad du skal skrive… -Nej, nej…
-Gør det bare en anden dag. -Nej, det skal nok komme.
"Til min lillebror,
som ikke ser så lille ud…
…men inderst inde er det."
Jeg ved ikke, hvad jeg skal sige.
Jeg er helt målløs.
Målløs.
-Julián. -Ja?
-Jeg ville bede dig om en ting. -Sig ikke mere.
-Det er ikke nødvendigt. -Jo.
Nej. Slet ikke.
Efter jeg har læst den, vil du have, jeg fortæller dig, hvad jeg syntes om den.
Jeg skal være objektiv og frem for alt ærlig, ikke?
For satan, Julián! Lige præcis.
Jeg vidste, du ville sige det. Jeg vidste det.
Hvor end jeg gerne ville, kan jeg ikke være andet end ærlig over for dig.
Jeg var i tvivl om at give dig den. Jeg var ikke sikker.
Jaså? Hvorfor?
Fordi jeg troede, du ville føle dig presset til at læse den.
At du ville synes, det var træls.
Sludder. Jeg glæder mig mere, end du aner.
Du læser aldrig, så det bliver sværere for dig.
Mener du sværere end for alle andre?
Meget sværere, fordi du ikke er vant til det, Julián.
Selvfølgelig, fordi du tror, jeg får meget sværere ved at forstå den
end vores søster for eksempel.
Meget sværere.
-Jaså? -Selvfølgelig.
Natalia har to kandidatgrader,
hun taler og læser fire sprog, og hun er vant til abstrakt tænkning.
Og du…
Jeg er en tomat.
Det er forskellige professioner, Julián.
Det er jeg ikke uenig i.
Romanen er… kompleks.
Ja. Den er nok fuld af fortælleniveauer.
-Hvordan ved du det? -En fornemmelse.
-Der er så mange niveauer, at… -At man til sidst intet forstår.
Hvad?
Bare rolig. Jeg kan lide komplekse emner.
Det er ikke min første bog.
-Indimellem læser jeg en lille roman. -"Lille roman"?
Roman.
Undskyld mig.
Carol?
Ja.
Ja?
Ja.
Hvad laver du?
Ingenting. Det er en leg, vi leger en del her i huset for tiden.
Vi lufter ansjoserne, og så lægger vi dem tilbage i dåsen.
Hvad sagde Carol?
Bare at Natalia ringede til hende.
Hun beklagede, men hun lå i sengen med en af sine eksplosive migræner,
og hun kan ikke komme.
Virkelig?
Hold da op. Hvor uheldigt.
Det er populært. Man inviterer til middag, og ingen dukker op. Vidste du ikke det?
Skal jeg så blive og spise middag eller… hvad?
-Det er ikke nødvendigt, vel? -Du har ret.
-Lad os gemme den, til vi er her alle tre. -Jeg er enig.
Vi skulle nødig diskutere og spolere den.
Ringer du til Natalia?
Ja. Jeg ringer til hende.
Hvorfor skal jeg ringe til Natalia?
For at bede hende skifte pæren.
Nåh ja, det er rigtigt.
-Hun kan skifte pæren. -Revolution har en pris.
Revolution har en pris.
-Vi tales ved. -Fint.
-Giv Carol et knus fra mig. -Det gør jeg.
Julián, den der vase…
Den er tudegrim.
Brug hellere den vase, jeg gav jer.
Klokken er 18.45, og det er fredag igen.
Jeg har lige fået fri fra hospitalet, og Julián bør snart være her.
Reklamefilmen skulle optages i dag, og staklen stod tidligt op.
Víctor og Natalia er her allerede.
Julián bliver glad. Endelig ankom de sammen.
Men det ser ud til, at Víctor har glemt mobilen i bilen.
Julián smed blomsterne ud i går, fordi de var visne,
og han stillede vasen tilbage i skabet.
Men jeg kan se, at Natalia har en ny buket med i dag.
Jeg så dem, da jeg gik forbi blomsterbutikken, og jeg tænkte…
-De er smukke, men det behøvede du ikke. -Jo, selvfølgelig.
Især da jeg ikke kom forleden.
-Jeg ved jo, I elsker blomster… -Rigtig meget. Især Julián.
Han svarer ikke. Han har ikke svaret siden i aftes.
-Hvem? -Min far.
Han kan ikke finde ud af høreapparatet, så han hører ingenting.
Vi kunne arrangere en frokost med din far og børnene en dag.
Jeg elsker at få besøg af jer.
Hun elsker det for meget, og det her ender galt.
-Julián. -Vi troede, du ikke var her.
Vi blev tidligere færdig. Natalia, hvordan går det med migrænerne?
Bedre.
Jeg var frygtelig ked af at blive væk.
Ikke så meget som os.
Så vi var nødt til at kritisere dig.
-Natalia var så sød at komme med blomster. -Jeg ved jo, I elsker dem.
Rigtig meget.
Og Víctor?
Han havde glemt mobilen i bilen.
Kunstnere er altid så åndsfraværende.
Du vil ikke tro det. Vi løb ind i hinanden ved hoveddøren.
-Hvilket sammentræf! -Så sandelig.
Der ligger meget arbejde bag.
Hvordan gik optagelsen?
Havde du en optagelse?
En serie?
-Jeg går i bad. -En reklame.
Jaså! Hvad var reklamen for?
-Fortæller du det ikke? -Det er ikke nødvendigt.
Gazpacho.
Han spillede tomat.
Jamen, det kan da også være interessant, ikke?
Det kan ikke være nemt at spille tomat.
Det må jeg nok sige. Víctor sagde, han endelig gav dig romanen forleden.
Du må være glad, ikke?
Jeg er ikke sikker.
Du var så spændt på at læse den.
-Han har læst den to gange. -Virkelig?
Det var da hurtigt.
Han lå på sofaen hele eftermiddagen. Helt opslugt.
Taler vi om Víctors lille roman?
Det er ikke en lille roman.
Kunne du da lide den?
Han elskede den.
Det er en af dine vittigheder, ikke?
Det gør mig så rasende. Jeg har det virkelig svært med det.
Det er umuligt. Hvordan kunne du synes om romanen?
Det ved jeg ikke. Derfor er jeg bekymret.
Der må være en grund, Julián.
Det håber jeg.
Måske forstod du den ikke.
Det troede jeg først.
Men så læste jeg den igen, og den var bedre end første gang.
Jeg elskede metaforerne.
-Meget. -Hvilke metaforer?
-Den måtte ikke slutte, vel? -Det er sandt.
Jeg åbner lige.
Bad han også dig om at være ærlig?
Ærlig og objektiv.
-Undskyld. -Hvad er så sjovt?
Ingenting. Jeg vil bare høre dig sige, hvor vild du var med hans lille roman.
Det siger jeg ikke.
Hvis jeg skal være ærlig, skal du også.
Desuden regner han sikkert med, at jeg først bliver færdig til sommer.
Fordi jeg får meget sværere ved at læse den end alle andre.
Med forlov vil jeg sniffe lidt shampoo. Måske løfter det mit humør.
-Víctor. -Carol!
-Alt vel? Velkommen. -Så er jeg her igen.
Kom ind.
Jeg føler, jeg har været her flere gange
i de sidste par dage end i alle de år, de har boet her.
Har de boet her længe?
Ja, Víctor. Siden de fandt sammen.
-Jaså? -Ja.
Virkelig?
Carol, er Julián ikke kommet endnu?
Jo, han er i bad.
Optagelsen var i dag. De optog reklamen.
Nåh ja, reklamen. Han fortalte mig, at han spillede…
-Hvad var det? -Tomat.
Carol, er det ikke på tide, at han opgiver det?
Hvis du ikke har opnået din drøm, må du komme videre.
Jeg kan få ham ind i advokatfirmaet.
Som chauffør. Dem har vi altid brug for. Nævn det for ham.
Selvfølgelig. Men hellere en anden dag.
Ja, hellere en anden dag.
Det må jeg nok sige. Endelig er alle her. Du må være glad, lillesøster, ikke sandt?
Hvad insinuerer du?
-Jeg insinuerer ikke noget. -Du sagde "glad".
Jeg er ikke dum, Víctor.
Er du vred? Du bliver aldrig vred, Natalia.
Det gør jeg fra nu af.
-Væn dig til det. -Du skulle have sagt det.
-Det er forbudt at toppes uden alle. -Vi toppes ikke, Carol. Ikke endnu.
Vi opdaterer bare hinanden, ikke?
Du sagde "glad". Du trak a'et ud.
-Ikke med vilje. -Men det gjorde du.
Det er tonen, der generer mig.
Det, du insinuerer.
Carol, følte du, at jeg insinuerede noget?
Jeg lovede Julián ikke at ytre min mening.
Svigerfamilien må jo ikke være med…
Som om I gør mig en tjeneste med mødet.
Som om fars velbefindende ikke også er jeres sag.
Det var ikke med vilje. Bare rolig.
Jeg er rolig. Ser jeg ikke rolig ud? Jeg er fuldstændig rolig.
Jeg er træt, Víctor. Træt af måden, I behandler mig på.
I opfører jer altid overlegent over for mig.
Især i betragtning af, at jeg er den eneste, der bekymrer sig.
Måske burde du ikke bekymre dig så meget.
Hvad mener du med det?
Når man tager tingene for alvorligt, holder de op med at være sjove.
Det er en interessant teori. Hvor har du den fra?
Manualen for førstegangsforfattere, som jeg anbefalede?
Undskyld.
Bør I ikke vente på Julián, før I skændes?
-Jo. -Du har ret.
Du har ret, Carol. Undskyld.
Carol, jeg har noget med.
Ansjoser, men den gode slags.
Dejligt. Mange tak. Det behøvede du ikke.
Må jeg få et glas vand? Jeg skal tage min migrænepille.
-Selvfølgelig. Jeg henter et. -Tak.
Min mor sagde, at migræne er gabende skuffer.
"Gabende skuffer"?
Hvad betyder det?
Det er en metafor, Víctor.
Som forfatter bør du vide det.
Nu du nævner det…
Nævner hvad?
Blev du færdig med min roman?
Carol!
Ja?
-Skal jeg hjælpe med noget? -Det er ikke nødvendigt.
Er du sikker?
-Natalia? -Ja?
-Hvad skete der? -Hvornår?
Nu.
Prøver du at skifte emne?
-Var det så tydeligt? -Ja, lidt. Selvfølgelig.
Der sker ingenting, hvis du ikke kunne lide den.
Det ved jeg. Hvad skulle der da ske?
Fortæl mig bare sandheden og vær ærlig…
Ja, ja. Men ville det ikke være bedre at tale om alt det her en anden dag?
-Tjo. -Her er vand.
Tak.
Jeg mener bare…
Med alle de vigtige og følsomme ting, vi skal drøfte i dag…
-Ikke sandt, Carol? -Jo.
Kom nu. Bare en bemærkning.
Dit første indtryk efter at have læst den.
Det første indtryk er altid en kilden sag.
-"Kilden"? -Ja…
Det afspejler ikke altid, hvad man virkelig mener.
Bare fire ord. Som en overskrift.
En overskrift for hvad?
Bare hendes indtryk af min roman.
Hun har læst den.
-Virkelig? -Ja.
Har du allerede læst romanen, Nati?
Men du sagde ingenting.
-Hvad syntes du om den? -Jeg…
Dejligt. Så er I her alle tre.
-Det glæder os, at I er her. -Det passer ikke. Ignorer hende.
Sæt jer ved bordet, når I vil.
Jeg går ind på værelset og ser en serie, så I kan… diskutere tingene i fred og ro.
-Tak, skat. -Tak, Carol.
Tak.
Natalia.
Vi er lutter øren.
Hvad var du om at læse den? Mere end en uge?
-Hvorfor? Er det vigtigt? -Det er meget vigtigt.
Jo hurtigere uden pauser, jo bedre.
-Vidste du ikke det? -Nej.
Jeg ved det ikke. Et par uger, tror jeg.
Uha…
Hvorfor "uha"?
-Jeg læste, når jeg havde tid. Om aftenen… -Og?
Sandheden er, at den overraskede mig meget.
Den overraskede hende meget.
-Det forventede jeg ikke. -Hun forventede det ikke.
-Er det godt eller skidt? -Det kommer an på.
Hvad kommer det an på?
En masse ting.
Jeg havde faktisk aldrig forestillet mig, du kunne skrive sådan noget.
Det er ikke en nem roman.
Jeg ved ikke, om jeg forstår dig, Natalia.
-Sådan er det med kritik. -Jeg vil bare vide, om hun kunne lide den.
-Han vil bare vide, om du kunne lide den. -Sandheden er, Víctor, at jeg ikke…
Du skal vide, det ikke er let for mig at sige.
Sådan er det med sandheden.
Sandheden er, at jeg…
Jeg elskede den!
Hvad sagde hun?
At hun elskede den.
-Elskede du den, Natalia? -Ja, jeg kunne virkelig godt lide den.
Er du sikker?
Af en debutroman at være er den god.
"Af en debutroman at være er den god." Det kan fortolkes på mange måder.
Jeg føler mig… lettet.
Jeg var ærlig talt nervøs for at høre, hvad du syntes, lillesøster.
Virkelig god, eller elskede du den? Vær mere specifik.
Skal vi sætte os ned og starte mødet?
Så du syntes ikke, den var kedelig, vel?
Slet ikke.
Tværtimod. Jeg lykønsker dig.
-Lykønsker du ham? -Hun lykønsker mig.
Mange tak, Natalia.
Hendes mening er meget vigtig for mig.
-Selvfølgelig. Hendes. -Ja, fordi hun er målgruppen.
-Undskyld mig. -Selvfølgelig.
Marisa.
Skat. Ja?
Det må jeg nok sige…
Så du elskede den lille roman?
Nej, bare rolig…
Vi er her for at tale om far og nå til enighed.
Jaså. Så det er en del af en strategi.
Selvfølgelig. Hvad får jeg ud af at sige, at hans roman er noget lort?
At han bliver fornærmet og vred, før mødet starter?
-Kunne du ikke lide romanen? -Nej.
Nu er det din tur til at sige, du også kunne lide den.
Han bliver så glad, at far bor hos ham i næste uge.
Med vinkælderen og poolen, og han viser sin penis til stuepigerne.
Han gav mig sin lille roman, fordi han gerne ville signere den.
-Han skider på min mening. -Víctor værdsætter dig mere, end du tror.
Natalia, jeg er en tomat, men jeg er ikke dum.
-Hvad leder du efter, skat? -Min tablet. Jeg ved ikke, hvor den er.
Katten er ved at spise en plante i stuen.
Lad mig.
Jeg beklager afbrydelsen.
Hvad talte vi om?
-Om din roman. -Nåh ja.
Julián fortalte mig lige, at han også har læst den.
-Så hurtigt? -Kunne du lide den?
Sig frem for alt, hvad du synes.
Selvom han ville, kan han ikke være uærlig.
Jeg kan ikke.
Men lad os gemme det til en anden dag, ikke?
Julián, din mening interesserer mig også.
-Se, hvad jeg sagde. -Virkelig?
Men lige så meget som Natalias?
Nej, de er forskellige. Man kan ikke sammenligne dem.
På hvilken måde er de forskellige?
Hør her, Julián. Det er ikke vigtigt lige nu.
Víctor vil vide, om du kunne lide den,
om du identificerede dig med personerne, hvad du syntes om metaforerne.
Hvilke metaforer?
-Titlen. Kunne du lide den? -Kunne du lide den?
53 søndage.
-Den overraskede mig. -Er det godt eller skidt?
Det kommer an på.
Ved du hvad, Julián?
Ja?
Sig ingenting endnu.
Det er bedre, du læser den igen, før du siger, hvad du synes.
Siger du det i tilfælde af, at jeg ikke forstod den?
En ny gennemlæsning er altid en god idé.
Især for os i gazpachobranchen, ikke?
Det er kun fair, at du tager dig god tid.
Du er ikke vant til det, og det er ikke en nem roman.
Skynd dig ikke. Læs den igen.
-Igen? -Hvad mener du?
Han har læst den to gange.
Har du læst den to gange?
I træk.
I træk?
Wow! Julián, jeg er målløs.
Det forventede jeg ikke. Jeg bliver helt rørt.
Hvis han allerede har læst den to gange, kan han fortælle dig, hvad han synes.
Naturligvis. Selvfølgelig kan du det.
Og?
Som en overskrift.
Som en overskrift?
Du skal vide, at det også er meget svært for mig at sige det her.
Efter min mening var den
lang, lidt kedelig, for mange personer, for mange historier
og en forhastet slutning uden mening.
Jeg siger det, fordi jeg lovede at være ærlig og objektiv.
Ellers havde jeg løjet for dig, ligesom alle andre gør.
Men da du insisterede så meget…
Den er rigtig god.
Det var som en overskrift.
Víctor?
Er du okay?
Det er bare den første dårlige kritik, jeg modtager, så jeg er lidt…
Når man beder folk om sandheden, Víctor, kan det give bagslag. Det burde du vide.
-Jeg troede ikke, du tog det så alvorligt. -Du er vel ikke vred over min ærlighed?
-Din hvad? -Lad os nu ikke blive vrede over en hobby.
-Det er ikke en hobby, Julián. -Jeg sagde det samme til Natalia.
Om ikke at bruge det ord.
Jeg er nok nødt til at vænne mig til al slags kritik,
selvom den ikke er objektiv.
Hvad mener du med det?
Han mener ingenting.
Lad os sætte os ned, så vi kan komme i gang med mødet.
Du er min lillebror. Du kan ikke være objektiv. Det er normalt.
Men hvad har min mening om din lille roman at gøre med, at vi er brødre?
"Lille roman"?
Det er en talemåde.
Det er et nedladende udtryk.
Du brugte det forleden, men jeg lod, som om jeg ikke hørte det.
Først og fremmest skal vi blive enige om, hvad vi gør med pæren.
Víctor kan skifte den.
Han er færdig med romanen, så han har masser af fritid.
Hører I, hvad jeg siger?
Det er normalt, du ikke er objektiv, da du sikkert stadig misunder mig.
Siden hvornår misunder jeg dig?
Du har altid misundt mig.
Det er en meget almindelig patologi hos yngre søskende.
-Men hvad misunder jeg helt præcist? -Mig.
At tingene er gået godt for mig og ikke så godt for dig.
Hvilke ting?
Du er din svigerfars chauffør og din kones butler.
Wow!
Nu tror jeg faktisk, at det, du lige sagde, generer mig lidt.
Jeg tror hellere, jeg må gå.
-Vi ses en anden dag. -Nej…
Víctor…
Víctor, jeg beder dig…
Jeg beder jer begge to. Lad os alle gøre en indsats.
Det var ikke let at samle os alle tre i aften.
Vi må træffe nogle beslutninger. Jeg beder jer.
Først skal han sige undskyld.
Sige undskyld? For hvad?
Blandt andet for din spydige stikpille, og jeg citerer, hvad du sagde:
"At jeg måske kunne skifte pæren nu, da jeg er færdig med min lille roman."
Ja. Måske trak jeg i'et lidt ud.
Det ligger til familien, Víctor. Det ved du.
Den dårlige kritik var nok.
Du behøvede ikke gøre grin med mig.
Det er overlevernes humor, Víctor. Før i tiden elskede du den.
Før i tiden, ja.
Og nu vi taler om det, bør du nok vide,
at vi begge to mener, at den, der bør skifte pæren, er dig.
Dig og hvem mere?
Mig og Natalia.
Víctor!
Det må jeg nok sige…
Du fortæller mig ingenting, søster, selvom vi ses så tit for tiden.
-Så I to har allerede drøftet det? -Ja, måske en enkelt gang.
-Ikke bare én gang, Natalia. Mange gange. -Mange gange?
Og hvorfor bør det være mig, der skifter fars pære, hvis jeg må spørge?
Fordi vi betaler, og det gør du ikke.
Jeg er ikke helt med.
-Hvad betaler I? -Ting.
Jeg siger det, Natalia. Han vil forstå det.
Det vil han ikke.
Jeg vil forsøge, men jeg lover ingenting.
Vi mente begge to, at du bør skifte pæren,
da det er os, der betaler fars udgifter.
Hvilke udgifter?
Lad os nu ikke gå i detaljer.
Jo, det er nødvendigt, Natalia. Detaljerne er meget vigtige.
Hvilke udgifter?
Til læger og medicin.
Høreapparater, specialkost, hans nye gebis, fysioterapeuten,
rengøringsassistenten, vaskemaskinen, tingene, Julián, tingene.
-Daglige ting, du ved? -Daglige ting de seneste år.
-Sagde han "år"? -Han overdriver.
Natalia?
I hvor mange år?
Det ved jeg ikke…
Fire-fem år.
Fire eller fem år?
Sagen er den, Julián, at Natalia intet ville sige,
fordi vi ikke ville have, du følte dig som en fattig stakkel.
Det er derfor.
Nu forstår jeg, hvorfor I intet sagde.
Vi ved, at I sidder stramt i det, og vi tænkte, at det ikke…
Vent. Lad mig se, om jeg har forstået det rigtigt.
Da jeg er en fattig stakkel,
der ikke kan være med til at dække fars udgifter,
tænkte I begge to, at jeg kunne råde bod på det
ved at være familiens altmuligmand.
Er det sådan?
-Ja. -Víctor!
-Det sagde du, Natalia. -Ja, men det lyder grimt på den måde.
Det lyder meget grimt, Natalia.
Her var den.
-Har I ikke sat jer ned endnu? -Det gør vi snart, skat.
Julián…
Da du sagde forleden, at Natalia havde ringet
for at tale om noget meget vigtigt angående en pære, hvad svarede jeg da?
At så vigtig kan en pære ikke være.
-Men der kan man se. -Ja! Man ved aldrig.
Man ved aldrig, skat.
-Julián. -Ja?
Vi elsker at diskutere.
-Ingen tvivl om det. -Nej, nej… Lad os se.
Blev vi to ikke enige om forleden, at Natalia skulle skifte pæren?
-Mig? -Ja. Det er rigtigt. Dig.
Hvorfor mig?
Mens vi diskuterede det med pæren forleden,
indså vi, at det ikke var fair, du ikke var blandt kandidaterne, Natalia.
Vi er en moderne venstreorienteret, feministisk familie.
Vi indså, at vi måske ubevidst havde elimineret dig fra ligningen.
-Ligning? -Den med summelum.
Når det handler om reparationer i hjemmet, fralægger I jer ligesom ansvaret.
Det kan mændene klare. Men nej.
Jeg skifter den ikke.
Hvad sagde hun?
Hvorfor vil du ikke skifte pæren, Natalia?
Så bliver min psykolog vred og med rette.
Vil din psykolog ikke have, at du skifter fars pære?
Vi har talt om det, og han sagde, jeg ikke skal gøre det.
Taler du med psykologen om summelum?
Det er en del af terapien, og jeg kan ikke skifte plan.
Hvorfor skifter din psykolog den ikke?
-Pæren. -Eller du kan skifte psykolog.
I skal vide, jeg har tænkt mig at fuldføre den.
For første gang i mit liv har jeg fundet en, som forstår mig,
og som hjælper mig.
Hjælper dig med hvad?
Med ikke at være den, jeg troede, jeg var, og opdage den kvinde, jeg virkelig er.
-Nåh, okay. -Nåh, okay.
Jeg mener det.
Gider I for én gangs skyld tage mig alvorligt?
Udover jeres søster er jeg også en person.
-Bliv ikke vred. Nu bliver hun vred. -Ja, ja.
Det første, jeg skal gøre, er at konfrontere jer to
og sige min mening, koste hvad det vil.
Men du siger jo altid din mening. Ikke?
Jeg ville ikke være så sikker.
Bagefter skal jeg smide min mand ud, fordi han har givet mig et dårligt liv.
Og når jeg har gjort det, bliver jeg lesbisk.
Men er det da vores skyld, Natalia?
Meget.
Jeg har været fars husholder, siden mor døde.
Jeg bad jer om at mødes og snakke,
fordi jeg tror, han ikke kan bo alene mere,
og I behandler mig, som om jeg var fuldstændig hysterisk.
Hvem ordner hans underbukser og sokker?
Hvem køber mad og medicin til ham?
Hvem klipper hans tånegle?
Hvem skifter batteri i høreapparatet, vækkeuret og de tre trådløse telefoner?
Og hvem siger undskyld til naboen, når far viser hende sine kønsdele?
Og når alt det er gjort, vil I også have,
at jeg tager hjem til ham og løser summelumproblemet,
fordi ingen af jer to kan sætte bare én time af
til at besøge ham og tjekke, om han trækker vejret,
og til at skifte hans skide pære?
Jeg går på badeværelset.
Jeg tager den.
-Psykologen må være dyr. -Meget.
Sagde hun, at hun klipper hans tånegle?
Hvad gør vi så med revolutionen?
Det ser ikke godt ud.
Jeg tror, pærerne stadig er vores ansvar.
-Slår vi plat og krone? -Vi kan også ringe efter en elektriker.
Det er jer, der betaler.
Vi betaler, fordi vi bekymrer os om far, Julián.
Det kunne jeg tage som en fornærmelse.
Tag det, som du vil.
Er katten den samme?
Det spurgte du om én gang før.
Det er nok, fordi I aldrig inviterer os, og så glemmer jeg det.
Vi inviterer jer aldrig, fordi den eneste gang, I kom,
ville din kone ikke sidde i genbrugssofaen, fordi hun væmmedes.
Og hun skulle nødig lide. Stakkels Marisa.
Jeg har det bedre nu. Kan vi starte mødet?
Marisa er meget følsom, og hun har mange allergier.
Allergi over for de fattige.
Vil du kritisere min kone nu?
Fordi så bliver jeg virkelig vred, Julián, og går min vej.
Hvis du går, så tag din lortevase med.
Den stod gemt i skabet, men da min kone er så godt et menneske,
tog hun den frem for at glæde dig.
Ti minutter. Med lidt god vilje klarer vi det.
Lad os tale om far i ti minutter, og så behøver vi aldrig se hinanden igen.
Hvad med til jul?
Vi tager på safari i juleferien.
Indtil far er begravet.
Ti minutter.
Víctor?
Hvis I insisterer…
Okay. Bare rolig. Jeg giver ham besked.
Farvel.
Undskyld.
-Ja, skat. -Naboen ringede.
Hvilken nabo?
-Jeres fars nabo. -Mærkeligt. Hun ringer altid til mig.
Ja, hun har ringet, men du svarede ikke.
Min mobil må være løbet tør for strøm. Hvad ville hun?
Hun har åbenbart hørt telefonen ringe hos jeres far hele dagen.
Det var nok mig. Jeg har ringet til ham hele dagen.
Men han hører intet uden høreapparatet.
Selvfølgelig.
Hun bankede på hans dør, fordi hun hørte musik.
Men da han heller ikke åbnede døren, gik hun ind for at tjekke…
Og hvor var far?
Han lå på gulvet.
Hvorfor lå han på gulvet?
Han var bevidstløs.
Og hans hoved blødte.
-Se selv! -Hvad?
-Han kan ikke bo alene. Jeg havde ret. -Siger du, det er vores skyld?
Hvilket hospital er han på?
Ingen af dem.
-Hvad mener du? -De skal se, om han har hjernerystelse.
Det behøves ikke.
Da ambulancen kom og tilså jeres far,
fandt de ud af, at det var mange timer siden,
at han var død.
Hvem?
Er far død?
Han slog hovedet.
Hvordan slog han hovedet, Carol?
Han slog hovedet, da han faldt.
Da han faldt?
Min svigerfar elskede musik.
Især klassisk musik.
Han lyttede til den hele tiden, og huset fyldtes med melodier.
Hej.
Det er mange år siden, men når de tænker tilbage på den nu,
vil de ikke kunne undgå at mindes deres barndom.
Minder om glemte øjeblikke, da de alle boede sammen,
og deres far vækkede dem i weekenden med musikken skruet helt op.
De vil huske morgenerne om søndagen, hvor morgenmaden varede en evighed,
deres skænderier, deres lege.
Det vil bevæge dem.
Musikken vil minde dem om, at det samme blod løber gennem deres årer,
og at de er uadskilleligt forbundet.
At der på trods af diskussionerne er et meget stærkt bånd mellem dem,
et instinkt forbundet med livets mysterium og som gør, at vi føler os mindre alene.
Tillykke med fødselsdagen…
Og i aften, for første gang i lang tid og måske for sidste gang i deres liv,
vil de omfavne hinanden.
Og sådan, sammen,
selv om det kun varer et par sekunder,
vil de dele dette uforglemmelige og enestående øjeblik.
-Er I okay? -Ja.
Carol, hvor var far, da han faldt?
Lad det nu være, Natalia.
Vi forstod det alle sammen.
Han faldt ned fra stigen.
Hvad lavede han på stigen?
Han ville skifte pæren på badeværelset.
Den lavede summe…
Tekster af: Vibeke Petersen