Ei!
VAIKAMS EITI DRAUDŽIAMA
Sumautas netikėlis.
Sveikas atvykęs į košmarą.
– Nagi, Džimi. – Žiūrėk, kad neprigautų.
Kur eini? Suskis.
Tu jį sudorosi!
Senasis Nikas tave prigriebs.
Jis turbūt nėra matęs peilio.
Sumautas bailys.
Vargšas mažylis.
Vardan Senojo Niko.
– Greičiau. Darosi nuobodu. – Tikrai.
– Nagi. Tai tavo šansas. – Kad mane kur.
– Greičiau. – Šūdžiukas.
Pirštai.
Juk suprantat, kad tai kova iki mirties?
Jokio pasigailėjimo.
Taip, sere Džimi.
Žiūri, tėve?
Šeimininke.
Tamsos valdove.
Ar esi pasiruošęs
pamatyti, ar berniukas tinkamas tapti pirštu?
Puiku.
Gerai.
Kaukitės.
Pradėkit!
Pričiupk jį.
Nagi.
Pulk.
Matai šitą?
Palengvinsiu tau viską.
– Atsargiai. – Nagi!
– Nagi, vaiki. – Pirmyn!
Nepasisekė.
Turbūt skauda.
Pametei peilį.
Prašau...
Nori pakelt?
– Nagi. – Pakelk.
Va taip va!
Teisingai.
Suskis.
Tu tyčiojiesi.
Nesijaudink.
Aš jį nudėsiu.
Tik erzinu tave, vaiki.
Nagi. Pasiimk peilį.
Pakelk!
Nespėjai.
Galėčiau taip visą dieną.
Greičiau jį pribaik.
– Jis perpus mažesnis. – Bus taip.
Kai susidorosiu su juo,
susiremsim mudu. Ką manai?
Mėšlas!
Šūdas!
Išgama tu.
Nudirsiu tau odą tavo paties peiliu.
Kas per šūdas?
Eina šikt!
– Eina sau. – O, ne.
Tau šakės, Džimi.
– Ta prasme? – Perpjovė arteriją.
Tikrai.
– Eina sau. – Daug kraujo.
Šūdas. Prašau, ne!
Ne!
Šūdas!
Padėkit man!
– Nesijuokit! – Ne taip viskas veikia.
Bet...
Sere.
Džimė teisi. Ne taip viskas veikia.
Šūdas!
Jėzau Kristau.
O, Dieve.
Jėzau!
Ko kvietiesi tų bjaurybių, Džimi?
Padėkit man.
– Prašau. Man baisu. – Verksny tu.
Aš darausi...
Koks?
Alkanas?
Susijaudinęs?
Mieguistas?
A, mieguistas.
Būk palaimintas.
Kuo tu vardu?
Spaikas.
Spaikas? Ne.
Kažkaip ne taip skamba.
Tavo vardas...
Džimis, Džimis, Džimis
Džimis.
– Štai taip. – Štai taip.
PRAMOGŲ CENTRAS „Rainforest RAPIDS“
– Mano! – Bučkis.
Ne! Ne!
Matau, kaip jos eina
Vidurnaktį per tiltą
Nusuka akis
Nuo ryškių šviesų
Raudonas lūpdažis ant objektyvo
Jai krentant
Į gilų, mėlyną vandenį
Ten, kur ji nugrimzdo
Naras išneria įkvėpti oro
Nes miniai patinka, Kai Dolę tempia už plaukų
Už plaukų
Ji nesupranta, kaip čia atsidūrė
O tada nugrimzta vėl
Merginos kino juostoje...
Užkrėstas pacientas.
Keista.
Tu toks pirmasis pasaulyje, Samsonai.
Taip – turi vardą.
Parinkau, kai pirmąkart pamačiau
naująjį alfą, pavertusį mišką
savo medžioklės plotais.
Tokį vardą gavai dėl savo ūgio, jėgos
ir plaukų.
Aš gydytojas Kelsonas.
Nors dabar jaučiuosi kaip Androklis,
traukiantis spyglius iš liūto letenos.
Tai reiškia,
kad esi man skolingas.
Juokauju.
Aš ne privatus gydytojas.
Mokėt nereikės.
Įdomu.
Pasitikėsiu tavimi, Samsonai.
Priėmiau tokį sprendimą.
Turiu tai, ko nori.
Jei nužudysi,
jei nutrauksi man galvą – negausi.
Tai vadinama sandoriu.
Quid pro quo.
Staiga sunerimau, kad nesupranti lotyniškai.
Dėkui Dievui. Supranti.
Taip.
Įdomu, ar bent kiek supranti, ką sakau.
Jei ne žodžių prasmę,
tai bent balso toną.
Kad nekeliu tau grėsmės.
Nenoriu tavęs nuskriausti.
Ar atpažįsti savo vardą?
Samsonas.
Būtų nuostabu išgirsti tave tariant žodį.
Būtų stebuklas sužinoti,
kad infekcija,
apėmusi tavo protą,
jį tik temdo,
bet ne užvaldo.
Ar šioje ramybės būsenoje tave lanko prisiminimai?
Užuominos į tai, kuo buvai.
Ar suteikiu tau tik ramybę ir atokvėpį?
Ir nieko su tuo blogo, Samsonai.
Nieko blogo norėti ramybės ir atokvėpio.
Visiškai nieko blogo.
Nieko blogo norėti ramybės ir atokvėpio.
Galva vietoje...
Samsonai,
tu nuostabus.
Aš patikrinsiu čia, o jūs...
Džonai.
Jei mus pamatys,
pradės rėkt.
Džonai. Džonai, ne.
– Padėkit! – Bėk.
O kaip Džonas?
Padėkit!
– Nepalikit manęs! – Bėk!
Palaukit!
Nepalikit!
Nagi, Tomai.
Bėgam!
Gerai.
– Ką jiems sakysim? – Tiesą.
Mes netekom Džono.
Jis pats kaltas. Einam.
Nagi. Gerai.
Džordžai.
Turiu blogų naujienų.
– Sakau... – Turim svečių.
Ką?
Turim svečių.
Sveiki.
Supažindinsiu jus.
Tinkis Vinkis visur eidavo su rankine.
Išskyrus tą kartą.
Buvo galima numanyti, kas bus.
Tinkis Vinkis.
Jis nusprendė grįžti.
Tipiška.
Ir sužinojo, kad Lialia ir Pou pametė
– ne vieną obuolį... – Sėsk.
...o visą rankinę su obuoliais.
Nežinai „Teletabių“?
Nuostabūs.
Ant pilvų turėjo televizorius.
Žiūrėdavo į save televizoriuje,
bet per kitą televizorių ant pilvo.
– Jame irgi žiūrėdavo į save. – Ačiū.
Ir taip toliau, ad infinitum.
Džimima, pašok Dipsio šokį.
Taip!
Nuostabu.
– Štai taip. – Štai taip!
Labas.
Ką čia veikiat?
Mėgaujamės gerų žmonių svetingumu.
Mus, grupelę klajoklių,
alkanų ir pavargusių,
sutiko išskėstomis rankomis ir plačiomis šypsenomis.
– Pasotino... – Sutiko?
Pertraukei mane.
– Patys atėjo. – Vartai buvo praviri.
– Ne. – Sutiko ir pasotino
tiek skrandžius, tiek širdis.
Nepageidaujat mūsų?
Žinai, kad taip.
Dabar jau žinau. Dipsio šokis.
O, ne.
Kažkaip blogai...
pradėjom.
Mūsų deramai nesupažindino.
– Pirštai. – Džimė.
Džimė.
– Džimis. – Džimis.
– Džimima. – Džimis.
Džimis.
Robertas Kalamaris.
Jus prajuokint sunku.
Tai pokštas.
Aš irgi Džimis. Mes visi esam Džimiai.
Išeisit?
Taip.
Bet pirmiau jus nužudysim.
Bėk!
– Velnias! – Laikyk.
Prakeikimas!
Štai taip.
– Idiotai. – Suskis!
Stokis!
Senajam Nikui nepatiktų,
jei netektume ir jos, ir kūdikio.
Taip, sere Džimi.
Šiąnakt liksim čia.
Suteiksim labdarą.
Ryt leisimės į naujas ganyklas. Surask.
Praleisiu labdarą?
– Eik į daržinę! – Atsiknisk.
Tik pažiūrėkit!
Nagi.
Tinkis Vinkis ir suknisti obuoliai.
„Nujautei, kad taip bus?“
Aišku, kad nujaučiau.
Istoriją girdėjau milijoną kartų.
Judi šokių aikštelėje
Tu kaip rojaus paukštė
Šypsena kvepia ledais
Ji labai graži
Žingsnelis į kairę
Judesys į dešinę
Žvelgi į veidrodį tolumoje
Jos vardas Rio
Ji šoka smėlyje
Visai kaip ta upė
Vilnijanti per dulkėtą žemę
Ir kai ji švyti
Parodo viską, ką sugeba
Ak, Rio, Rio
Ji šoka Rio Grandėje
Tu man tokia svarbi
Kaip gimtadienis
Ar gražus peizažas
Mačiau tave per televizorių
Du milijardai žvaigždžių
Neabejoju, kad žinai
Kad jos šviečia tik tau
Negali būti.
Jos vardas Rio
Ji šoka smėlyje
Visai kaip ta upė, Vilnijanti per dulkėtą žemę
Senasis Nikas pamatė, kad žmonija susikirto
ir visur tvyro nesantaika.
Į žmogaus pasaulį
jis paleido demonus.
Žmogaus pasaulis krito jiems po kojomis.
Jis ėmė blėsti kaip žvakės liepsna.
Dievas nieko nedarė,
nes jis – nematomas.
Jis visai neturi smarvės.
Taigi,
žmogaus pasaulis tapo Senojo Niko karalyste.
O jo karalystė – pragaras.
Štai taip.
Tada Senasis Nikas kreipėsi į savo mylimiausią sūnų
vardu Džimis Kristalas.
Ir tarė Džimiui:
„Nuo šiol esi seras lordas Džimis Kristalas.
Būsi mano dešinioji ranka –
tvirta
ir su septyniais pirštais.
Ant kiekvieno – po žvėries nagą.
Žmogaus pasauliui teiksi labdarą.
Ir už tai
tapsi vieninteliu mano paveldėtoju!
O tavo septyni pirštai
laikys tavo karūną.“
Štai taip.
Aš esu
seras lordas Džimis Kristalas,
mylimiausias Senojo Niko sūnus.
Čia – mano pirštai.
Mes klajojame
ir ieškome sielų mano tėvui.
Ir teikiame joms
labdarą.
Džimiai.
– Taip, sere. – Taip, sere.
Šiandienos labdaringas poelgis –
marškinių nuvilkimas.
Prašau, ne.
– Labas. – Imu tave.
Noriu girdėt, kaip bliauni
ir rėki.
Skauda?
Džimi.
Aš negaliu...
Susiimk, Džimi Inkai.
To neišvengsi. Mes tuo užsiimam.
Negaliu...
Prašau.
Aš negaliu.
Meldžiu.
Gerai.
Pabūk čia.
Samsonai,
drauge mano.
Reikia pasikalbėt.
Šios injekcijos
yra įvairių vaistų mišinys.
Pagrindinis ir stipriausias –
morfijus.
Kadangi taip dažnai vartoji,
dozių užteks tik dar dviem savaitėms.
Per pastaruosius 28 metus
apieškojau visas vaistų spinteles 110 km spinduliu.
Daugiau tikrai nerasim.
Neišvengiamai
ši opijaus teikiama ramybė, kurią su manim atradai,
baigsis.
Bet galiu pasiūlyti tau kitką.
Kitokią ramybę.
Vietą kapavietėje.
Tam tikra prasme –
namus.
Su manimi.
Noriu, kad jaustum amžiną ramybę.
Manau, tu irgi to nori.
Todėl ir tapom draugais.
Gerais draugais.
Jei tik būtų būdas
gauti tavo sutikimą.
Bent mažiausią pritarimą.
Pailsėk, Samsonai.
Mėnulis.
Ką? Ar tu?...
Samsonai,
tu prakalbai.
Mė...
Pakartok.
Nagi.
Mėnulis.
Man reikia stiprių pirštų.
Stiprūs pirštai – stiprus kumštis.
Paklausyk!
Susikaupk.
Ei.
Išsirink pirštą, su kuriuo kausies.
Laimėsi –
užimsi jo vietą. Vadinsiu tave Džimiu.
Pralaimėsi – lauks labdara.
Atsisakysi – labdara.
Palinksėk arba papurtyk galvą.
Puiku.
Kurį pirštą renkiesi?
Ją.
Renkuosi ją.
Tėve,
šeimininke, tėtuk,
karalių karaliau,
prisijunk.
Šūdas.
Taip. Dėkojam.
Mes labai dėkingi.
Senasis Nikas čia, Džimiai.
Stebi mano akimis.
Jis užuodžia kraują ir baimę.
Šnibžda man.
Jaučiu jo lūpas prie ausies.
Jis liepia
kautis.
Taigi, kaukitės.
Nagi.
Per lengva.
Atrodo lengva, nes čia aš.
Pribaik jį.
Metas atsisveikinti.
Dipsis, Lialia!
Nevykėlis.
Asilas dar bando stotis.
Dar kartą!
Puikiai susitvarkei, Džimima.
Vaikino skausmas – džiaugsmas Senajam Nikui.
Jis sako:
„Labdara.“
Išsirink.
Noriu numaut jam kelnes.
Sako: „Tobula.“
Jis apsišiko.
Matai kitus?
Paklausyk!
Jie būtų perrėžę tau gerklę.
Bet ne aš.
Pasirinkai mane, nes manei, kad aš silpnesnė.
Įdomu, ką galvosi,
kai lupsiu odą tau nuo...
Mano katė pralaimėjo.
Mano katė...
Katytė.
Debesys!
Debesys...
Kas per šūdas?
Ten! Viršuje!
Sumauta kalė! Šūdas!
– Pagaukit! – Šliundra.
Prakeikta šliundra!
Kaip tau pavyko?
– Gaudykit! – Nudėsiu!
– Gaudykit! Nagi! – Prakeiktoji!
– Ji ten! – Kur?
Parodyk!
Taigi matyti, liurbi!
Noriu jos gyvos!
Gyvos!
Išlįsk!
– Tau galas. – Pasirodyk!
Lipkit ten!
– Tau galas, kale! – Kur ji?
Džimi!
Užgesinkit!
Sere!
Bėkit! Greičiau!
Labai jau rėkia.
Turbūt per labdarą taip būna.
Neskamba kaip normalūs riksmai.
Tau skamba kaip normalūs?
O kas yra normalus riksmas?
Juk žmonės apsišika.
Nekreipk dėmesio. Prisigalvoju.
Šūdas.
Užgesinkit jį!
Užgesinkit!
Aš degu, bliamba!
Prašau...
Šūdas.
Vaiki!
Pagauk ją
ir atvesk man!
Nagi.
Pasiimk mane kartu.
Prašau.
Prašau, pasiimk kartu.
Ačiū.
Jis negyvas.
Šūdas.
Sere.
Tu vienas.
– Taip. – Nesuprantu.
Liepiau parvest ją man.
– Taip... – Ji sutraiškė Džimimos kaukolę
milžinišku kabliu.
Kodėl tokį žmogų paleidai?
Nepaleidau.
Tai kur ji?
Bandė pabėgti.
Priešinosi, taigi turėjau ją nužudyti.
Ji priešinosi, Džimiai.
Priešinosi.
Džimis neturėjo pasirinkimo.
Kilo pavojus, kad jį įveiks
nėščia moteris.
Kaip ją nužudei?
Strėle.
Kur lavonas?
Tamsu.
Kažkur miške.
Kažkur, kur sunku rasti?
– Taip. – Kodėl nenulupai jai veido
ir neatnešei man?
Kodėl neišlupai jos vaiko?
Nepadarei nieko, kas parodytų iniciatyvą.
Ko žliumbi?
Nežliumbiu.
– Atsiprašau. – Ne manęs atsiprašinėk.
Tu nuvylei Senąjį Niką.
Gal jį iškviesti?
Paklausti, ar priima atsiprašymą.
O gal nori kažko daugiau.
Pavyzdžiui, kad nurėžtume tavo netikusią marmūzę.
Prašau, ne.
Turėtumėt jį iškviesti.
Norėčiau suteikti labdarą.
Nori suteikti labdarą?
Jis kaltas dėl Džimimos mirties.
Jei nebūtų pabėgęs, kovai būtų pasirinkę jį.
Jis nenusipelnė būti pirštu.
Pažiūrėkit. Visas dreba.
Pritariu.
Paklauskim Senojo Niko.
Taip. Paklauskim.
– Iškviesiu. – Ne.
Paklauskim asmeniškai.
Kaip suprast?
Paklauskim Senojo Niko asmeniškai.
Jis nesirodo pagal pageidavimą.
Suprantama. Bet...
Kas?
Aš jį mačiau.
Matei?
Šiandien.
Matei Senąjį Niką?
Savom akim.
Oda buvo raudona,
senas.
Už jo stovėjo pastatas iš žmonių kaulų.
Jo rūmai.
Jis šokinėjo su vienu iš savo demonų.
Neabejotinai su alfa.
Tas tupėjo prie šeimininko kojų kaip prakeiktas avinėlis.
Tegul nusprendžia pats Senasis Nikas.
„GYDOMOSIOS ŽOLELĖS“
„GREI ANATOMIJA“ „MEDICINOS ETIKOS VADOVAS“
Emoksinas.
Naloksonas. Gerai.
Naloksonas.
Antipsichoziniai vaistai
Mėšlas.
Jau išaušo.
Samsonai!
Šūdas.
Ar ten jis?
Ten tikrai Senasis Nikas?
Ar ten tikrai Senasis Nikas?
Argi?
Taip.
– Ten jis? – Jis.
– Ten Senasis Nikas. – Šventas šūde.
Nešventas šūde.
Šaunuolė, Džime.
Žinojot, kad jūsų tėtis čia bus?
– Tyčia mus čia vedėt? – Taip.
Na, nežinojau, kad bus būtent šitoj pily.
Man tai staigmena.
Bet...
Jis turi dar kelias,
išmėtytas po karalystę.
Pora stovi Aukštumose. Didingos.
Šita tikriausiai nauja. Todėl apie ją ir nežinojau.
Atrodo, stovi senokai.
Tikrai atrodo sena.
Turiu galvoj, jai 5–10 metų.
Architektūriniais terminais tai nedaug.
Tai eisim ten
su juo susitikt?
Ne!
Pirmiausia su juo pasikalbėsiu.
Galbūt jis nenori lankytojų.
Tikrai žinau, kad Senojo Niko
geriau netrukdyt, kai jis ne nuotaikoj.
Pabūsit čia,
o aš pasikalbėsiu.
Greit grįšiu.
Sveikas.
Tai...
Ar jūs – Senasis Nikas?
Senasis Nikas?
Taip.
Ne.
Ne Senasis Nikas?
Ne Senasis Nikas.
Nepažįstu jokio Senojo Niko.
Visi pažįsta.
Aš – ne. Mane...
Mane vadina Ianu.
Ianu?
Tu įsitikinęs?
Visiškai.
Nes Senasis Nikas mėgsta pajuokaut.
– Mėgsta žaist žaidimus. – Pala.
Ar kalbėdamas apie Senąjį Niką
turi galvoj Šėtoną?
Aišku, bliamba.
Kodėl pamanei, kad aš...
Mano odos spalva
ir kaulai.
Gali atsipalaiduot.
Aš – ne Šėtonas.
Aš gydytojas Ianas Kelsonas.
Gydytojas?
O tai kas šitie nevykėliai?
Tavo pacientai?
Čia kapavietė.
Paminklas mirusiesiems.
Kapinės.
O oda oranžinė, nes...
Čia jodas.
Sunaikina virusą.
– Virusą? – Infekcijos sukėlėją.
Gydytojas.
Gydytojas ateistas.
Aišku.
Tai tiki, kad visą šitą zombių nesąmonę
sukėlė mokslas, infekcijos ir panašiai.
O ne kas?
Senasis Nikas,
paleidęs savo rūstybę į žmogaus pasaulį.
Supratau.
Aš – ateistas, o tu – satanistas.
Na štai.
Paslaptis išaiškinta.
Jei atvirai, buvau visiškai pasimetęs.
Aš visas suprakaitavęs.
Maniau, sutiksiu tėvą.
Vadinas, tu čia viską pastatei?
Taip.
Man patinka šitas tavo statinys.
Įspūdingas, bliamba.
Ačiū. Ką ten sakei?
Maneisi susitiksiantis su tėvu?
Taip. Širdis net kalatojosi.
Nes tavo tėvas – Šėtonas.
Aha.
Senasis Nikas – mano tėvukas.
Bet...
Tiek to.
Aš nieko prieš pasikalbėt.
Velniai nematė.
Menkai pažįstu savo tėvą.
Jis dažnai su manim kalbasi,
bet nei susitinkam, nei pasimatom.
Su juo kalbi, bet jo nematai.
Girdi jį galvoje.
Ištisai, Ianai.
Aš Džimis.
Džimis.
Seras lordas Džimis Kristalas.
Bet viskas tvarkoj.
Vadink Džimiu.
Prisėskim, Ianai.
Netoliese laukia mano žmonės,
bet pakentės.
Niekur neskubu.
Pasikalbėkim.
Taip dar blogiau.
Pilvas. Kaklas.
Traukis nuo manęs.
Nelabai. Pakartojam.
Dar kartą.
Gerai.
Dūris. Dūris.
Tik tiek?
– Ką? – Viskas, ką sugebi?
Džimi.
O jei ten ne Senasis Nikas?
Ne Senasis Nikas?
Taip.
Oranžinė oda.
Kaulų rūmai.
Bendravimas su demonais.
Kas dar ten būtų?
Kažkoks senis.
Turėtume laikytis nuo jo atokiau.
Palikti jį ramybėje.
Palikti ramybėje?
Ne.
Mes taip nedarom.
Ir ten ne šiaip senis.
Ten Senasis Nikas.
Kaip
keista
ir didinga bus su juo susitikt.
Nenorėjau įžeist.
Viskas gerai.
Lengviau nebūna.
Ne.
Tikrasis klausimas –
ar seras lordas Džimis tikrai jo sūnus.
Ar jis išvis seras lordas.
Kaip tai?
Tau neatrodo, kad seras Džimis nuolat skiedžia?
Kaulų pilys Aukštumose?
Nesąmonė.
Kodėl neminėjo jų anksčiau?
Mačiau jo išraišką, kai pažvelgė pro žiūronus.
Jis gyvenime nematęs tokio vaizdo.
Man buvo aštuoneri, kai pasaulis sugriuvo.
Bet tavo amžiaus žmogus
turėtų kažką prisiminti.
Mažiau, nei manai.
Prisimenu detales,
įvykius, žmones.
Bet koks gyvenimas buvo
turint parduotuves, šaldytuvus,
telefonus ir kompiuterius...
To aš nepamenu.
Tačiau prisimenu –
egzistavo užtikrintumo jausmas.
Egzistavo tvarka.
Gyvenimo būdas.
Žinoma, dramų ir neramumų buvo,
bet pamatai
atrodė nepajudinami.
Aš geriausiai prisimenu bažnyčią.
Nes gyvenom prie pat.
Joje pasislėpiau pasirodžius demonams.
Gyvenai name šalia bažnyčios?
Prie pat.
Klebonijoje?
Taip.
Tavo tėvas buvo vikaras?
Jei mama ir sesės būtų pasislėpusios bažnyčioje,
būtų likusios gyvos.
Bet jos liko namie
ir buvo nužudytos.
O tavo tėvas?
Jis vedė užkrėstuosius, Ianai.
Jis vedė demonus.
Didžiulę armiją. Jis – priekyje.
Sakydavo: „Labdara prasideda namie.“
Tąkart matei jį paskutinį kartą.
Taip.
Tada pamačiau tave ir...
Turiu bėdą, Ianai.
Kodėl taip sakai?
Mano žmonės.
Pasakiau, kad tu – Senasis Nikas, bet taip nėra.
O jie nori su tavim susitikt.
Supratau.
Tu irgi turi bėdą.
Kodėl?
Jei nepadėsi su manąja,
priversiu ėst savo žarnas,
kol nebegalėsi kvėpuot.
Taip, tada turiu bėdą.
Tu man patinki. Su tavim lengva kalbėt.
Vargu, ar man yra kas patikęs.
Ačiū.
Manai, ką nors sutarsim?
Sakoma, kad velnias visada pasiruošęs sandėriui.
Rytoj sutemus
Senasis Nikas mus priims.
Tačiau yra taisyklės, kurių privalu laikytis
susitikus su Tamsos Valdovu.
Kaip ir galima numanyt.
Negalima jo liesti.
Tas, kas palies, užsiliepsnos,
o jo siela atsidurs Septintajame rate.
Štai taip.
Negalima kreiptis į jį tiesiogiai.
Tik aš galiu su juo kalbėt –
mylimiausias sūnus ir įpėdinis.
Aišku?
Štai taip.
„Memento mori“, pasakiau berniukui.
Jau seniai bijojau dėl gyvybės.
Gyvenu vienas.
Mano darbas baigtas.
Bet šiandien
aš bijojau.
Pagalvojau:
„Kas nutiks Samsonui, jei manęs nebebus?“
Jie grįš rytoj.
Taigi noriu kai ką išbandyti.
Norėjau palaipsniui,
bet aplinka susimokė prieš mane,
tad šoksime į nežinomybę.
Plėtojau mintį
apie infekcijos pobūdį.
Žinom, kad yra fizinis veiksnys.
Kraujavimas ir nekontroliuojamas ląstelių augimas.
Žinom, kad yra
sensorinis veiksnys –
skausmas ir nerimas,
kuriuos numalšina morfijus.
O jeigu
yra ir psichinis veiksnys?
Kai užkrėstieji puola,
ką jie mato?
Ką jie mano puolantys?
Mačiau, kaip žudo vaikus ir kūdikius.
Kūdikis juk nekelia jokios grėsmės.
Vadinasi jie, tu, matai kažką, ko nėra.
Matyti kažką, ko nėra.
Gydytojas pavadintų tai psichoze.
Gydytojas pasakytų, kad psichozė išgydoma.
Aš gydytojas, Samsonai.
Norėčiau pamėginti išgydyti psichozę.
Paprašysiu nuryti šias tabletes.
Kur susiruošei?
Ne, Džimi. Aš tik...
Ne. Bandei pabėgti.
Ne. Džimi, ne.
Ša.
Vaikinas, kurį padūrei, buvo mano geriausias draugas.
Tu jį nužudei tik per kvailą atsitiktinumą.
Tad dabar, pagerbdamas jo atminimą,
šiuo peiliu lėtai...
Kur tu būtum ėjęs?
Bet kur. Bet kur geriau nei čia.
Aš buvau bet kur.
Ten ne geriau.
Turi laikytis su manim.
Mudu toli eisim.
Jis bandė pabėgti?
Sakė, kad bijo susitikt su Senuoju Niku.
Nepasiryžo.
Bandžiau atkalbėt, bet neklausė.
Puolė mane.
Teko jį nudėti.
Ne taip viskas buvo.
Viskas buvo taip.
Sere.
Pažiūrėkim, ką pasakys Senasis Nikas.
Samsonai!
Ar man pavyko, bičiuli?
Ar buvai paklydęs,
o dabar atradai kelią?
Laba diena.
Traukinys vyksta į Edinburgą.
Kita stotelė –
Retfordas.
Nepalikite daiktų,
o šiukšles išmeskite
į šiukšliadėžes.
Mėnulis
Vyksta bilietų patikra,
tad prašome paruošti bilietus.
Bilietą.
Ačiū.
Bilietą.
Bilietą, mielasis.
Bilietą!
Neturiu bilieto.
Gerai.
Pavarykim iki galo.
Jis mūsų laukia, Džimiai.
Štai taip.
Vargas jums
Žeme ir jūra
Nes Šėtonas siunčia įniršio žvėrį
Jis žino, kad laikas ribotas
Tegul tas, kuris supranta
Perskaito žvėries skaičių
Tai žmogiškas skaičius
Ir tas skaičius
Yra 666
Išėjau vienas
Galvoje tuščia
Reikėjo laiko pamąstyti
Iškelt paviršiun prisiminimus
Ką pamačiau?
Ar galiu tuo tikėt?
Kad tai, ką tąnakt pamačiau
Buvo tikra, o ne fantazija
Nes savo sapnuose
Aš visad jį matau
Tą blogio veidą, jaukiantį man protą
Ir keliantį kančias
Taip!
Naktis buvo juoda
Nebuvo ko snausti
Privalėjau įsitikint
Ar mane kas stebi
Rūke
Tamsūs siluetai sukinėjas
Ar tai buvo tikra
Ar tik kažkokia pragaro versija?
666
Žvėries skaičius
Aukojimas
Įvyks šiąnakt
Aš dar ateisiu
Dar sugrįšiu
Apsėsiu tavo kūną
Ir tu liepsnosi
Nes aš ugnis
Nes aš stiprus
Nes aš galingas
Ir mano blogis kelią ras
666
Žvėries skaičius
Aukojimas
Įvyks šiąnakt
Taip!
Štai taip?
Pirštai?
Pirštai,
prieikite.
Prieikite.
Štai – jūs esate
mano dešiniosios rankos pirštai.
Jūsų tamsa temdo net saulę.
Many knibžda pasididžiavimas –
kaip lervos Kristaus kūne.
Klaupkitės.
Tu – ne, sūnau mano.
Tu stovėk.
Mes dėkingi, kad priėmei, tėve.
Mano laikas amžinas.
Jūsų su manimi – ribotas.
Suprantam, o, Didingasis. Ilgai neužtruksim.
Bet prieš mums išeinant
pasakyk, ar turi mums kokių nurodymų?
Turiu.
Klausom tavęs.
Įsakau jums tęsti šią pragarišką misiją.
Tęsti pragarišką misiją.
Toliau dirti odą ir mėsinėti vidurius
tavo karalystės niekingoms sieloms.
Niekinti jų kūnus,
paverčiant jų agoniją sakramentu,
o jų riksmus – aidu danguje.
Ar toks tavo įsakymas, tėve?
Taip.
Kokių dar paliepimų turi?
Pirštai privalo visada tau paklust, sūnau.
Man paklust. Tavo sūnui.
Be jokių klausimų ar abejonių.
Visada ir nedelsiant,
nerodant dvejonių ar akiplėšiškumo.
Be atsikalbinėjimų.
Koks tavo paskutinis įsakymas?
Tėve, paskutinis įsakymas.
Tu padidinsi pirštų skaičių.
Vieną kumštį
pakeis du kumščiai.
Tada penki! Tada šimtas!
Tada tūkstantis!
Kad jokia bendruomenė Pragaro karalystėje
negalėtų apsisaugoti nuo mūsų labdaros!
Tėve, mes tave išgirdom ir tau paklusim.
Stokitės, Džimiai.
Dabar išeisim.
Palaukit.
– Palaukti? – Palaukit.
Spaikai?
Turiu dar vieną įsakymą.
Dar vieną? Nea. Ne, tėve.
Nemanau.
Tęsti darbą, padidinti pajėgas, man paklusti.
Tai viskas.
Ne. Turiu dar vieną.
Nejaugi?
Ir koks gi tas naujasis įsakymas?
Reikalauju
aukos.
Aukos?
Kokios?
Juk pameni bažnyčią, mano vienintelis sūnau?
Taip.
Vadinasi, pameni Kristų.
Dievo vienintelį sūnų.
Aha.
Ir žinai, kad tam,
jog Dievo sūnus
prisikeltų
ir užimtų vietą šalia tėvo,
Kristus
iš pradžių turėjo būti nukryžiuotas.
Tu – mano vienintelis sūnus, Džimi.
Džimi, Džimi.
Aš esu tavo Dievas.
Reikalauju to paties.
Kad būčiau nukryžiuotas?
Taip.
Ir kas prikals mane prie kryžiaus?
Jie.
Ne.
Išgama tu.
Gerai čia viską apsukai.
Ramiau, Džime!
Žinau, kad knieti mane nudėt,
bet prieš tai – vienas klausimas.
Nejau rimtai manai, kad šitas kriošena – Šėtonas?
Jeigu jis Šėtonas,
galėčiau padaryt taip?
Kelsonai.
Nesuprantu. Kas čia vyksta?
Kas yra Šėtonas?
Aš, Džimi.
Aš.
O dabar nudėkit šitą išdavikę šliundrą.
– Bet... – Jokių „bet“!
Dabar! Kol nenusukau sprando!
– Ne! – Džime, nedaryk to.
Ne!
Štai taip?
Kelsonai...
– Atleisk. – Viskas gerai, Spaikai.
Viskas gerai.
Judu pažįstami?
Taip.
Tu – ne Senasis Nikas.
Ne.
Jis
neegzistuoja.
Esam tik mes.
Surengei gerą pasirodymą.
Ačiū.
Nenoriu dar labiau gadint vakaro,
bet nemanau, kad išgyvensi.
Žinau.
Galėjai leisti mums išeiti.
Jau ketinom.
Būtum likęs gyvas.
Pamačiau, kad po ta kauke
slepiesi tu, Spaikai.
Manau,
prisikentėjai per akis.
Senasis Nikas tu ar ne, galiu dėl tavęs
įvykdyt paskutinį įsakymą.
Spaikas, ar ne?
Kelė.
Dingstam iš čia.
Nebegirdžiu jo balso,
Ianai.
Kodėl nebegirdžiu jo balso?
Noriu mamos.
O, Dieve.
Aš čia.
Kelsonai.
Samsonai.
Ačiū tau.
Memento mori.
Tėve!
Tėve.
Tėve...
Kodėl manęs išsižadėjai?
Tėve.
SEMĖ
Po Antrojo pasaulinio pasaulis Vokietiją
ne sužlugdė, o atstatė. Taip pat su Japonija.
Užteko vos vienos kartos,
kad jų ekonomika aplenktų
nugalėjusias valstybes.
Ar tai buvo sąžininga?
Seme, pagalvok.
Geriau nei sąžininga. Pageidautina.
Kam padėt nugalėtam priešui?
Priverstinis priešo bankrotas
po Pirmojo pasaulinio karo
tapo priežastimi
Antrajam pasauliniam.
1948-ieji, Čerčilis.
„Pamiršusieji istoriją pasmerkti ją kartot.“
Pakartok.
„Pamiršusieji istoriją pasmerkti ją kartot.“
Taip. Labai gerai.
Taigi...
Tai tapo Europos pokario politikos
filosofijos kertiniu akmeniu –
niekada nepamiršti.
Priversti bankrutuoti ideologijas.
Fašizmas, nacionalizmas, populizmas buvo sugriauti.
Negrįžtamai.
Kaip tai susiję
su postsovietinės Rusijos ekonomika?
Tiesiog sakau,
kad jei ryt toks klausimas bus egzamine,
paminėjusi Veimaro respubliką gautum didesnį balą.
Jei bus egzamine?
Tėti, egzaminą sudarai tu.
Viskas, tyliu.
Kas čia buvo?
Kas?
Paklausyk.
Pameni, ką daryt?
Taip.
Ten.
– Šūdas. – Kas?
Jie kažką vejasi. Du žmones.
Duok.
Ar jiems padėsim?
Tėti, ar jiems padėsim?
Aišku, padėsim.
Einam.
Subtitrus išvertė Greta Ašmenienė