Seriál zobrazuje nezletilé při protizákonných a nebezpečných aktivitách.
Tento díl obsahuje zobrazení sebevraždy, které by mohlo někoho rozrušit.
Seriál je inspirován skutečnými událostmi. Některé postavy,
incidenty, místa a dialogy byly pozměněny nebo vytvořeny pro dramatické účely.
Děj seriálu je fikce. Podobnost se jmény,
životy a skutečnými událostmi, živých i mrtvých,
byla vytvořena pro dramatické účely
a nepředstavuje skutečné osoby, příběhy, produkty nebo subjekty.
Takže jsi políbil princeznu a ona se změnila v ropuchu?
Věřte mi, jsem stejně šokovanej a zklamanej jako vy.
Jasně, věřím ti.
Ale dal jsi mi svoje slovo, debile.
A ten, kdo se nechá ovládnout city, prohraje.
I tak ale chápu bolest zrady.
Když to přijde od někoho, komu věříš, tak to zabolí.
Vzpomínám si na den, kdy jsi přišel se svou matkou žádat o práci.
Byl jsi nula.
Ale Juampi si tě hned oblíbil.
Stali se z vás bratři.
Mám tisíc důvodů proč tě brát jako vlastního syna.
Zamiloval jsem se do Angie.
Ale nikdy bych vás nezradil, šéfe. Nikdy bych neohrozil Juampiho.
Jak jste řekl, je to můj bratr.
-Všichni jste moje rodina. -Klid, synku, nejsme v soudní síni.
Mám pro tebe práci.
Jdu s tím za tebou, protože jsi jedním z mála, komu věřím.
Luisi Alfonso.
-Pane. -Začíná u nás.
Půjdete jako tým.
Tohle jsou vaše nový doklady.
Je to důležitej úkol.
OBČANSKÝ PRŮKAZ
Užijete si krátkou dovolenou.
Potřebuju důkaz, abych nachytal ty svině…
„PALUBNÍ VSTUPENKA“
že se proti mně spikli.
Poletíte stejným letadlem jako oni.
Budeš mít ukrytej diktafon, abys nahrál každý blbý slovo, co vypustěj z pusy.
Mockrát děkuju, šéfe. Můžete se spolehnout.
DÍTĚ KARTELU
8. NENÍ CESTY ZPĚT
Vidíš? Říkala jsem to, než jsme sem přijeli. Ale nesmíš mu to říct.
Dobré ráno.
Jako by nikdy neopustil domov. Je to tak trapný.
Je to trapný.
Co je s tebou?
Co je?
Je divný bejt prostě jeden z mnoha.
Divnější než chodit s armádou bodyguardů?
Mnohem divnější.
Nebo než každej den vyjednávat o svůj život?
Každýmu byly nějak rozdány karty.
Tak jsme vyrůstali, ale koukni na nás teď.
Anonymita. To je na tom to divný.
Tady jsme rodina Marroquín Santosových.
Rodina, co má problémy jako každá jiná,
ale nemáme jich tolik jako doma.
Tak začněte přemejšlet, jakej život chcete žít.
Vypadá to úžasně.
A co je tohle?
-Chinchullo, zlato. Věřil bys tomu? -Je to vynikající.
Je zvyklej, že za něj všechno dělá máma.
Ten steak byl fakt dobrej.
Byl výbornej. Určitě sem půjdu znova.
Jasně, zlatíčko. Kup jí ho.
-Popcorn? -Chceš?
Chceš taky? Dáte mi prosím dva?
Díky.
Jo, tenhle.
Svatyně jsou pro světce.
A teď zjevně i pro svatýho Michaela.
-Juane Pablo Escobare Henao, to je Franca. -Ráda tě poznávám.
Hele, Andrea mi odepsala.
„Drahý Juampi, taky jsem na tebe hodně myslela,
ale jen přes den, protože v noci spím.“
Často přemýšlím nad tím, jak si můj otec myslel, že to skončí.
Pokud jeho hlavním cílem bylo chránit svou rodinu,
tak proč toho nenechal a neukončil to násilí, dokud to ještě šlo?
To jsou odpovědi, kterých se nikdy nedočkám.
Odpovědi, kvůli kterým hledím do propasti nesnesitelné bolesti.
Dorado?
Je to fakt škoda, viď?
Je tu schovanejch tolik peněz a kvůli čemu?
-Nemyslíš? -Koukni na nás.
Schováváme se jak krysy.
Oslabený. Zahnaný do kouta.
Ale vzpamatujeme se. Zas z nás budou králové.
Ještě něco. Co uděláme s Juampim?
Už se několikrát ptal na Rodriho.
Ptal se, co se děje, kde je.
Měli bysme mu říct pravdu.
Jako to dělá šéf. Narovinu.
My snad neříkáme pravdu?
Je to snad lež? Nedal Pablo Rodrimu úkol?
Sám víš, že tentokrát je to jiný.
Ne?
Rodri, kde jsi? Kdy se vrátíš?
Jen tu musím něco dodělat, princi.
Neboj se, nepojedu daleko a nepotrvá to dlouho.
Ale chtěl jsem se s tebou osobně rozloučit.
Volal jsem k tvojí babičce a tvoje máma říkala, že jsi na ranči.
Nevěděl jsem, jestli tě zastihnu, ale jsem rád, že jo.
Jsem tu s Doradem a Lagañou.
Zavěs. Okamžitě polož ten telefon.
Vzali nějaký motorky a rozebrali je.
Pomůžeš mi je zas dát dohromady, až se vrátíš?
Spolehni se.
A neříkám to jako tvůj zaměstnanec, ale jako tvůj bratr, jasný?
Šéfe, teď už fakt zavěs. Je to nebezpečný, kámo.
-Šťastnou cestu, bratře. -Pokecáme, až se vrátím z Cali.
Cali? Proč jedeš do Cali?
Sám víš, že dýl už to nešlo.
Cestující do Mexico City, nechť se prosím dostaví ke gateu dvě.
KANDIDÁT NA PREZIDENTA O VÍKENDU NAVŠTÍVÍ CALI
Díky.
-Vyděsil jsi mě. -Co je s tebou, Rodri?
Nic, kámo.
Jsi ještě neposkvrněnej? Ještě jsi nikdy neletěl?
Nebudu lhát, v životě jsem v letadle neseděl.
To je vidět. Jsi celej podělanej.
Sklapni, kreténe.
Nejsem podělanej.
Možná trochu.
-U letu Avianca 55 do Cali… -No tak.
-…byl právě zahájen nástup. -Jdeme?
-Jasně, pomůžu… -Nech to.
Vem si svý tašky a já si vemu ty svý. Tenhle je těžkej.
Nechci, aby ses unavil.
Ohřeju ty pizzy. Mimochodem, ta trubka v koupelně pořád teče.
Je to otravný. Zejtra zavolám instalatéra.
Až dojím, tak to fakt spravím.
-Co? -Zlato, radši zavolám instalatéra.
Vím, že Juan Pablo by nehnul prstem, ale Sebastián by třeba mohl.
Už je to tu zas.
Pojď, zlato. Vem to a já dodělám tohle.
Dobře.
Buenos Aires bylo jako smršť nových zážitků.
Neúmyslně se ze mě stal expert na život při ukrývání.
Zlato.
Řekni mi pravdu.
Chybí ti tvůj starej život?
Hrozba, že budu muset čelit obyčejnému životu,
ve mně vyvolala strach a nejistotu.
Pojď sem.
Došlo mi, jak jsem byl odříznut od celého světa.
Abych byla upřímná…
fakt mi chybí moje rodina.
Ale jinak ne.
Když se nad tím zamyslíš, žili jsme jak v akčním filmu.
Jo, to je fakt.
Viděl jsi Manuelu?
Je šťastná.
Dřív se ani nemohla stýkat s dětma svýho věku. A koukni na ni teď.
Je to normální holka.
A jsem moc ráda, že jsem toho součástí.
Že máme normální život.
Občas se bojím, že ti chybí ten starej život.
Chybí ti?
No…
Samozřejmě se mi líbí, že je tu větší klid a tak.
Ale nevím.
Jako by mě sem něco z toho starýho života následovalo.
Mám pocit, že po nás vždycky někdo půjde.
Ne. Zlato, koukni na mě.
Tady nejsme nikdo.
A nic lepšího se nám nemohlo stát.
Hej, Rodri.
Přestaň tak zírat, nebo tu lidi pojmou podezření.
Jsme tu.
Víš ty co? Fakt se mi zamlouváš.
Mám pro tebe malej dárek.
Tady máš.
Na první let.
Jeden pro tebe a jeden pro mě.
-Pane, pomůžu vám s tím kufrem. -Ne, to je dobrý, díky.
-Dám si ho pod sedadlo. -Jak si přejete.
-Mějte ho pod sedadlem po celou dobu. -Ano.
A vy? Můžu vám s tím pomoct?
Dobré odpoledne, dámy a pánové. Hovoří váš kapitán.
Rádi bychom vás přivítali na palubě našeho letu do Cali.
Za několik minut odstartujeme. Mockrát vám děkujeme.
Havárie letadla Nikdo nepřežil
Zatím nebyl nalezen žádný přeživší.
Letadlo opustilo Bogotu směrem do Cali v 7:13.
Pouhých pět minut po startu začalo rychle klesat.
-Rozlomilo se na dva kusy… -Hele, nebylo to letadlo do Cali?
Do hajzlu, letělo do Cali!
-Taky jsem slyšel. -Jo, říkali to.
Nebyl v tom letadle Rodri?
-Co se stalo? -Mami, v tom letadle byl Rodri.
Cože, byl tam Rodri?
Ne, ty blbče. O čem to sakra mluvíš?
-Proč by Rodri letěl do Cali? -Řekl mi to.
Objevují se spekulace o teroristickém útoku,
jelikož jedním z pasažérů měl být
kandidát na prezidenta César Gaviria.
Zdroje ale potvrdily, že pan Gaviria na palubě letadla nebyl.
Spekuluje se, že do této tragédie byl zapojen Pablo Escobar.
Dal tam táta bombu?
-Ne, kámo. -Dal tam táta bombu?
-Zabil táta Rodriho? -Rodri byl jen…
Juane Pablo, vrať se!
Byl to Pablo?
Pohlídejte ho.
Co chceš, zkurvysyne?
Hej, malej šéfe.
Sakra, rád tě vidím, Juampi.
Pěkně jsi nás vyděsil.
-Vypadněte. -Co?
Jste jak ten hajzl můj otec.
Ne, to neříkej, Juane Pablo.
Víš, že tvůj otec všechno dělá pro rodinu,
aby o vás bylo postaráno.
Zabít ty lidi a mýho nejlepšího kámoše?
Rodri nebyl nevinnej.
Věděl, do čeho jde. Proto se tak rozhodl.
-Neudělal nic špatnýho. -Ale jo.
-Neudělal nic špatnýho. -Posral to.
-Protože šel po Angie. -Nevěřím ti.
I kdyby to byla pravda,
nemá můj otec právo rozhodnout. kdo v tom letadle umře.
Máš recht. Jdem do auta a promluvíme si.
Kam jako, ty sráči?
Táta něco řekne a vy poserové prostě na všechno řeknete ano?
I když nesouhlasíte? Jste srabi. To vy jste. Srabi!
To si myslíš?
Nevíš vůbec nic. Rodri byl i náš kámoš.
Přátelé nezabíjej přátele.
Uklidni se.
Klid, Juane Pablo.
-Jdem odsud. -Chci vidět otce.
To nejde, je to nebezpečný.
Na to seru, chci ho vidět.
Taky ti na to seru, prostě ne.
Teď hned, jinak už mě nikdy neuvidí.
Dělej. Dorado, ty línej blbče.
Vidíš ten roh?
Pane.
Tak dobře. Ale jdeme do auta.
Anebo chceš, abysme všichni tři skončili v americký věznici?
Co to má kurva bejt?
Běžte stranou, prohledáme vás. Díky.
-Haló? -Juan Pablo Escobar?
Ne, máte špatný číslo.
-Haló? -Nezavěšuj, Juane Pablo. Poslouchej.
Dej mi pokoj a už mi nevolej, jasný? Nevolej mi.
Takhle žertovat jen proto, že jsme Kolumbijci, je ubohý.
-Už mi nevolej. -Vím, že jsi to ty.
Že jsi přiletěl z Kolumbie se svou matkou, sestrou
a přítelkyní, všichni pod jiným jménem. Sebastiáne.
Kdo jsi?
Tenhle život už je za náma. Splatili jsme náš dluh.
-Promluvme si z očí do očí. -Proč?
Promysli to. A navrhuju, aby sis tenhle náš hovor nechal pro sebe.
Dělej, soustřeď se.
-Konečně… -Konečně…
Opakovaně jsem se ocital na křižovatkách,
kterým jsem čelil s veškerou vervou.
Celé ty roky jsem se snažil změnit osud naší rodiny.
přerušit ten cyklus, který nás držel v pasti.
Přivezl jsem z Nápoles to, cos chtěl. Bezvadnej stroj.
A přesto si stigma vryté do mé krve vždy najde cestu zpět.
Na co koukáš?
Tam dolů. Ne! Copak to tu máš?
-Sleduj, jak dám bod. -Já vyhraju.
Hele, dala jsem další.
Juane Pablo, nepodváděj.
Rád bych strávil chvilku se svým synem, pokud nevadí.
Je to tu. Tak do toho. Dělej. Jdeme na to.
Víš, synu, někdy musíš pocítit menší bolest, aby ses vyhnul mnohem větší.
Menší?
Jo, máš pravdu. Občas není zrovna malá.
Ale abych ochránil svou rodinu…
jsem ochotnej trpět tak, jak je třeba.
Ty jsi vůbec netrpěl. Co ty víš o utrpení?
To my trpíme. Ty, co vždycky stojej po tvým boku.
Tvrdíš, že chceš chránit tuhle rodinu, ale koukni se na sebe.
Zabils mýho jedinýho kámoše.
Jedinýho, komu na mě doopravdy záleželo.
Ten kluk zradil mě, zradil tebe, zradil nás všechny.
Že nás zradil? Rodri byl můj kamarád, můj bratr.
Fakt pro mě chtěl dobrej život.
Jedinej zrádce jsi tu ty.
Synu, musíš se naučit, kdo je pravej přítel a komu jde jen o sebe.
Lidi jako my si nemůžou dovolit jen tak někomu důvěřovat.
-Já nejsem jako ty. -Cože? Jsi můj syn.
Jsi jako já a tvá matka.
Nechci bejt jako ty, tati.
Nesnáším tenhle život.
Kiss, Tina, Rodri…
A co Angie?
Kvůli tobě už nemám žádný přátele.
A ty tu nikdy nejsi, protože pořád jen zdrháš před poldy.
Proč jsi vůbec riskoval, že jsi sem přišel? Abys mě viděl?
A vykládal mi něco, co mě vůbec nezajímá?
V tom letadle mohla bejt tvoje matka.
Tvoje matka nebo táta.
Zabil bys i svou rodinu?
Synu, válka je válka.
A ten kdo musí umřít, umře.
Zprávy potvrdily masivní výbuch 500kilové bomby…
„Bomba v autě zničila ústředí DAS“
…která po sobě zanechala 72 mrtvých, 700 zraněných
a čtyři metry hluboký a 12 metrů široký kráter.
Zničil celou čelní část budovy
a způsobil rozsáhlé škody na okolních stavbách.
Zdroje naznačují, že cílem útoku měl být ředitel DAS, jenž však vyvázl bez zranění.
-Haló? -Máš pro mě odpověď?
Fakt nemá smysl mi dál volat.
Chceme všechno dělat správně.
Chceme duchy minulosti nechat minulostí.
Před duchem se utýct nedá. Přestaň se ho bát a radši ho pozdrav.
Zeptej se ho, co chce.
Leccos se vyřeší, když si lidi promluví.
Tak dobře.
Ale za bílýho dne, jasný? Na veřejnosti.
Hodně jsem přemýšlel o životě,
o rozhodnutích, co mě sem přivedly.
Násilí byla naše každodenní rutina
páchána mým otcem a jeho zabijáky,
ze kterých osud učinil moje chůvy, mé přátele.
Lidi, se kterými jsem sdílel smích, sny a brutalitu.
Stůj!
-Ty sráči! -Jsi obklíčenej! Zahoď tu zbraň!
Při dospívání to bylo neustálé hledání,
snaha najít ve vší té absurditě smysl,
najít lidskost uprostřed barbarství.
Radši bych měl hrob tady v Kolumbii
než celu v USA, ty zkurvysyne!
Byli to ale i přísní učitelé.
Naučil jsem se od nich, že pravá síla není o pěstích nebo kulkách…
„Pro mé ženy“
ale o vůli vydržet a za každou cenu jít dál.
Že odvaha neznamená absenci strachu,
ale odhodlání jemu navzdory směřovat kupředu.
Co to děláš, ty magore?
Ty jsi ta krysa, viď? Ty hajzle.
Pánové, všechno v pořádku?
-Potřebujete něco? -Všechno v pořádku.
Pane, za chvíli budeme zavírat dveře. Pane?
Svým způsobem jsem toho dne umřel.
Nejsem stejnej jako dřív.
Musel jsem začít znova stejně jako ty a tvoje rodina.
S novou identitou.
S odlišnou minulostí.
Ale mám-li bejt upřímnej…
přijde mi, že se toho nejde zbavit.
Svoje činy už nevrátím.
Zůstává to v mý hlavě a ničí mě to.
Víš, co mě děsí nejvíc?
Děsí mě doopravdy uvěřit, že tohle je novej život.
Myslet si, že to násilí už je za mnou…
jen aby se pak zničehonic zase vynořilo.
To nezávisí na tobě.
Není to tvoje vina.
Ale rozhodl ses nejít v jeho stopách.
Ten strach tu zůstane. Minulost tu taky zůstane.
Můžeš jen odteď dělat správný rozhodnutí.
To je to důležitý.
Nemůžu odčinit bolest, kterou způsobilo všechno, co můj otec napáchal.
Ale dal jsem si za úkol
být hnací silou míru a uctít všechny jeho oběti.
Je na mně, abych napsal jiný příběh.
-Dobré ráno, zlato. Jak se máš? -Brýtro.
Ahoj, kámo. Jak se ti vede? Všechno v pořádku?
Bezva. Díky za ten dárek.
-Líbí se ti? -Jo.
To jsem rád, zlato. Nasnídáš se?
-Ahoj, zlato. -Jak se máš?
Všechno je fajn.
Jak jste spali?
Uznáváme utrpení všech obětí zvěrstev
těchto zločinců zapojených do obchodu s drogami.
Zajímá-li vás víc, podívejte se na zprávu
Kolumbijské komise pro odhalování pravdy,
soužití a neopakování zločinů.
České titulky Tomáš Cipro