Det är Vincent. Han var på Bataclan och blev skjuten.
- Jag är Philippes flickvän. - Ni måste prata med hans föräldrar.
Senast pratade vi om att grunda en välgörenhetsorganisation för offer.
- Rev du itu Victors teckning? - Jag räknar till tre.
- Sluta mamma! - Jag vill inte bli din medbrottsling!
Gick ni in i salen före konserten?
SERIEN ÄR FIKTION - INSPIRERAD AV VERKLIGA HÄNDELSER
ALLA PERSONLIGA OMSTÄNDIGHETER ÄR FIKTIVA
JANUARI 2016
Det är med stor glädje som jag kan berätta-
att Vincent vaknade ur koman i natt.
Han har nu blivit förflyttad till uppvakningsavdelningen.
Ett enormt tack till vårdpersonalen som tog hand om honom.
Vincent, nu ser vi fram emot att höra av dig!
Det är bara ett förskott medan de går igenom mina uppgifter.
Hur är det med er?
Det lustiga är att när jag gick på mina första konserter-
var mamma alltid orolig att nåt skulle hända.
Man ska tydligen lyssna på sin mamma.
- Hur mycket pratar vi om kontant? - 3 000 euro.
3 000? Det är mycket pengar.
Förlåt att jag tar upp juridiska saker-
men vi har vissa regler.
Enligt lag har vi 14 dagar på oss att verifiera att allt stämmer.
Det förstår jag inte. Fonden är ju statlig.
Det står "Kompensationsfond för terroroffer".
Vi kontrollerar alla avvikande konton.
Speciellt när det rör sig om en kund som har förfalskat checkar.
Monsieur Girardin, jag har gjort misstag.
- Men jag har betalat min skuld. - Jag förstår.
Men kontrollsprocedurerna bestäms av huvudkontoret.
Dessutom får ni inte ytterligare kompensation-
förrän era uppgifter har godkänts av en expert.
Om er begäran inte avslås.
Jag ska träffa fondens psykolog den 16:e.
Då ska jag ännu en gång berätta vad som hände mig.
Vad mer kan jag göra?
Vet ni hur många som dödades på Bataclan?
Jag tror att det var 90.
Nej, 91. Sedan i torsdags.
Diane Casaro, 29, överlevande från framför scenen.
Hon gick in i trädgårdsskjulet hos föräldrarna och skar upp handlederna.
Hennes mamma är aktiv i "Stand for Paris".
Jag pratar med henne varje kväll.
Sen har vi Armand Morin.
Han pratar om sin gravida fru som dog framför honom.
Monsieur Girardin, jag är snart hemlös.
Jag vill vara aktiv i en organisation för de offer som behöver min hjälp.
Förstår ni det?
1 500, inte mer.
Hallå? Cédric? Jag är på innergården.
Titta upp!
- Här uppe, på sjätte våningen. - Okej.
Är allt bra? Ledsen för det med hissen.
- Jag hade behövt lite hjälp. - Hitåt.
- Är det lägenheten på bilderna? - Ja.
Okej. Då är 60 euro lite mycket.
Skojar ni?
Jag såg en fin lägenhet i centrum.
Du skrev inte "ingen hiss", eller "dåligt isolerad".
Du skrev inte "väldigt fuktig". Ledsen, men det är ganska mycket.
Ja, men jag betalar för elen.
Ja, men med den där gamla brödrosten fryser jag häcken av mig.
- Är 50 okej? - 40.
- Va? - Jag betalar för en månad direkt.
- Tre veckor. - Varför då?
Jag vet inte när mina föräldrar kommer hem.
Okej, då säger vi tre veckor.
Min Vincent, krigaren!
Snart träffas vi!
Fantastiskt att du är tillbaka! Din styrka inspirerar oss - Myriam.
Hej, alla! Vincent här! Tack för meddelandena när jag vaknade.
Jag försöker komma upp på benen.
Och, Chris, extra stort tack för allt ditt stöd.
- Jean-Michel? Är du okej? - Ja.
- Kontaktade du offerfonden? - Nej. Det intresserar mig inte.
Det är värt att fundera på. Att få ersättning...
Det är inte därför jag går med i organisationen.
- Men... - Det handlar inte om pengar.
Vakten som öppnade nödutgången...
- Har ni hittat honom? - Ja.
- Mår han bra? - Ja.
Han är fortfarande chockad, men okej.
När jag kom ut på gatan vände jag mig om...
Han...
Han gick tillbaka in.
Kan ni ge honom det här?
- Jag ser till att han får det. - Tack.
Hur är det med er?
Vi snackar ju bara om mig.
Räcker det med en polisanmälan?
- Till fonden för terroroffer? - Just det.
De skapar ett ärende och ger dig ett förskott.
- Direkt? - Ja.
Sen inleds utvärderingsprocessen.
Den omfattar samtal med psykolog.
Ni måste berätta vad ni gick igenom på Bataclan.
Det är ett viktigt möte, och normalt blir det bara ett.
- Har ni kvar biljetten? - Konsertbiljetten?
Jag fick den via mejl, så...
- Den frågar de inte om. - Jodå.
- Säkert? - Ja, det sa de i går.
- Det är ett krav nu. - Okej.
Från mörkrets hjärta-
är vissa människor kapabla att rädda hela mänskligheten.
Tack! Jean-Michel.
Hej, Jean-Michel!
Det är Chris från "Stand for Paris".
Förlåt om jag stör. Har du tid?
Det går snabbt.
Vi har stött på några små problem.
För att gå med i organisationen behöver vi bevis.
Det kan vara till exempel din konsertbiljett.
Ja. Är det okej att jag ber dig skicka den?
Ja... Okej.
Så bra. Då skickar jag min personliga mejladress.
Ja!
De är franska punkens gudfäder!
Oj, vad min mamma hatade den här låten.
Stiv Bators! Helt jäkla väck, men ett riktigt geni.
Han låtsades hänga sig på scenen.
En gång höll han på att stryka med.
Den här har jag hört! Det är inte punk.
Jo, det är punk, men vi kan kalla den radiopunk.
Den är om en kille som känner sig ensam bland folket på ett dansgolv.
Den handlar om ensamhet, livets katastrofer och... Allt bra?
Nico är där nere. Han vill ha koden. Vad jobbig han är! Han fick nycklar.
Är ni ihop igen?
Förlåt. Vad var det du sa?
Inget. Jag var klar. Jag ska gå hem nu.
Vi har inte jobbat så mycket.
Allt är på plats inför i morgon.
Jag är inte redo för det juridiska.
- Oroa dig inte. - Okej.
- Hej! - Hej.
Nicolas, det här är Chris. Allt bra?
- Ja, och du? - Ja.
- Vill du ha nåt att dricka? - Nej, tack.
Stör jag?
Nej, Chris och jag snackade om punk och så.
Sen drev vi över på Billy Idol. "Dancing with Me".
"Myself". Ingen fara!
- Då ska jag lämna er ensamma. - Okej. Är du säker?
Du är helt slut, tjejen. Vi ses i morgon.
- Vill du ha skjuts? - Nej, det är lugnt.
Det är inget besvär. Jag har bilen precis utanför.
Okej.
- Hur är det med din vän? - Bättre sen han vaknade ur koman.
Inte bra, men bättre.
Det är vad Emilie sa.
Vincent är en riktig krigare.
- Bra. Han var väl musiker? - Ja.
Emilie sa vad gruppen hette. Vad var det nu?
The... The Dancing Rats?
- Nej. - Vad?
- The Rising Rats! - Just det.
- Är det slut? Har de splittrats? - Ja, för längesen.
I slutändan är vi två ganska lika.
- Vi är båda indirekta offer. - Ja.
Vi försöker hjälpa dem. Du din vän och jag Emilie.
Vi vet hur det är att vara ett terroroffer på riktigt.
- Är det här? - Ja.
- Är lyan din? - Nej.
Jag hyr en Airbnb så länge.
Jag ska till Los Angeles sen.
- På semester? - Nej.
Min pojkvän Fred är ljudtekniker där.
Då så... Tack.
Det är tufft för Victor.
Det gör ont att se sitt barn växa upp så snabbt.
Berätta vad som hände första kvällen du var hos oss.
- Har Emilie pratat om det? - Nej, Victor.
Sen berättade Emilie vad du sa till henne.
Ja, jag klantade mig verkligen. Det var riktigt dumt.
- Tänkte du riva sönder teckningen? - Självklart inte.
Även om han stod på sig?
- Nej! - Självklart inte.
Du skrämde honom. Han vill inte träffa dig igen.
Om du inte hotade honom, vad är han då rädd för?
Ska jag vara ärlig så litar jag inte på dig.
Jag funkar som så att jag måste känna av folk.
Speciellt med Emilie och dig, nu.
Du och Emilie jobbar tillsammans i organisationen med era grejer.
Men utöver det är det slut. Har du fattat?
- Förstått? - Ja.
- Var jag tydlig? - Väldigt.
- Tack. Trevlig kväll. - Trevlig kväll.
Fan också.
- Tja! - Hej.
Det här är fullt med olja. Det värmer jättebra.
Tack ska du ha.
Det är lugnt. Jag fixar det.
Jag ville prata om en grej. Jag sa inget för att...
Jag har en polare som tog med sin kusin på fest i augusti.
Han var på Bataclan.
- En polares kusin? - Jag pratade inte mycket med honom.
Bara "Hej, hur är det?"
För mig var det som i går.
Men för honom är det helt över.
Alla i Paris känner nån som var där.
De jävla svinen gjorde Paris till en by.
Det stämmer bra.
- Jag är härintill, om... - Ja, ja. Visst.
- På fjärde våningen. - Tack.
Trevlig kväll.
VIKTIGT! RING VARJE DAG
FICK KONTAKT DEN 16 DECEMBER
DE BLEV VÄNNER
RING EN GÅNG I VECKAN
Hej, alla!
Om nån behöver prata vet ni var jag finns!
Nytt meddelande från MYRIAM
Hur gick det? Svara när du kan. Ingen stress.
Sjukgymnasten var nöjd, så jag också.
Chris var där.
Hon fick mig att skratta med sitt tramsande.
Hon är helt tokig!
Om det är vad som krävs för ett besök kan jag också vara tokig.
Vänta tills jag är presentabel.
Och du? Hur är det med dig?
Uttråkad på studentrummet.
En bild?
Har du en gitarr? Spelar du?
Lite grann.
Här är vår organisations fantastiska stadgor.
Vackert stämplade av våra duktiga myndigheter.
- Så grymt! - Nu har vi grunden lagd.
Men det är inte slut. Det finns fler frågor.
Först - hur gör vi allt rätt?
Till det behöver vi resurser, och det betyder pengar.
"Vincent, organisationen är grundad!"
Jag har redan berättat för vissa att vi har flera val.
Antingen ändrar vi väldigt lite och kör på med Facebook.
Sen är det upp till var och en att hjälpa till.
Farid där borta låter oss vara här så mycket vi vill.
Vi kan ha möten här. - Tack, Farid!
Ingen orsak.
Annars kan vi skapa en egen webbsida med egna forum.
Vi kan ha lokaler med psykolog och juridisk rådgivning-
och en eller två anställda.
Vi har pratat om det och jag tycker att vi bör bli proffsigare.
Ja.
Ska vi fortsätta så ska det vara på allvar.
Vem tänkte ni på?
Som tur är har vi någon som Emilie.
Hon tar emot nykomlingar tillsammans med Chris.
Sen har vi Myriam som har administrativ erfarenhet.
- Två säsonger på en musikfestival. - Bara två? Jag - noll.
- På scenen? - Nej.
Jag hjälpte till med trista grejer som löner och fakturor.
Vi har bokat möten den 19:e i rådhuset i Paris-
den 26:e på justitiedepartementet och den 3:e hos regionstyrelsen.
I nuläget ser vi inga hinder för att de ska ge oss stöd.
Ja, men med hur mycket vet vi inte.
Emilie har gjort en budgetuppskattning.
Med lokaler och två anställda blir det inte under 150 000 om året.
Det är normalt, men det väcker en fråga.
Ska vi vara helt beroende av allmänna medel?
Nej, det är viktigt.
- Man kan inte lita på staten. - Då är vi överens.
Men sådan frihet kräver lösningar.
- Chris, du har väl ett förslag? - Ja.
Jag tänkte på en sak som kan vara känslig för vissa.
Men så här tänkte jag:
Vi kan organisera en konsert.
Vi förhandlar till oss procent på mat och dryck.
Funkar det så gör vi fler.
- Ja, en superidé. - Ingen konsert.
Alla jag snackat med gillar det.
Vissa som aldrig mer ville gå på konsert.
Som jag.
Har du något speciellt ställe och en grupp i åtanke?
Vissa av er vet att jag jobbade i branschen.
Det var längesen och mest i London, men jag har en del kontakter.
Jag tror att jag kan fixa det.
Har du verkligen träffat Iggy Pop?
- Emilie! - Vad är det jag hör! Vänta lite här!
- Berätta, Chris. - Det är inte läge här.
- Jodå, det är läge. - Jo, nu vill vi veta.
Det är inte mycket att berätta.
Jag var i Manchester, utanför salen International 2.
Vi stod och väntade.
Jag tittade in och såg att salen nästan var tom.
Roddarna gick runt och plötsligt såg jag honom femton meter bort.
Han tittade mot oss.
Det såg ut som om han tittade på mig.
Sen hände något helt galet.
Han vände sig om och rusade mot oss.
Jag blev nästan rädd, typ "vad gör han?"
Han gick förbi vakterna öppnade upp famnen, och sa:
"Hey, what's your name?"
Jag blev helt chockad, fick nästan hjärtattack.
"My name is Chris."
Han svarade:
"Hey, you're so special, Chris."
Han tog mig i sin famn och gav mig värsta kramen.
Den varade i två eller tre långa sekunder.
Vilken kram!
Sen släppte han mig, vände sig om och gick.
Otroligt!
Jag har inte duschat sen dess. Det var 1996.
Bastiens föräldrar är här.
Okej. Jag tror att jag har glömt saker.
Lugn, det går bra.
- Tack. - Ingen orsak.
Hej, Vincent, jag heter Nicolas.
Jag är Emelies pojkvän. Hon jobbar med Chris.
Hur är det med dig? Håller du ut?
Farid?
- Kan vi få två koppar kaffe, tack? - På studs.
Hej, alla.
Goda nyheter!
Jag kom nyss till fysioterapiavdelningen-
som ligger närmare mina föräldrar.
Det är i Limousin.
Tack.
Puss på er alla.
- Hur är det, mamma? - Bra.
- Du ser trött ut. - Lite grann. Oroa dig inte, älskling.
En sådan vän skulle jag vilja ha.
Som Vincent och Chris.
Han gillar alla hennes inlägg sen tio år tillbaka.
Såg du att han lämnar Paris?
Ja, jag såg hans meddelande.
Jag kollade upp gruppen The Rising Rats, men hittar inget.
Kan du fråga Chris om Vincents efternamn?
- Vad letar du efter? - Inget speciellt. Jag ville höra dem.
FICK KONTAKT DEN 13 JANUARI
- Madame Blandin? - Ja.
- Ni kan komma in. - Ja.
Jag var vid baren...
...inte långt ifrån dörren, när...
- Madame Blandin? - Ja, förlåt.
- Var ni där för att se er vän komma? - Ja, men hon kom aldrig.
Vet ni varför?
Hennes barnvakt kom inte. Det räddade henne.
- Så ni var vid baren? - Ja.
Jag ville gå runt baren-
men där var redan för många som gömde sig under den.
Jag visste inte vad jag skulle ta mig till.
Jag var helt paralyserad.
Det var i det ögonblicket som jag fick ögonkontakt...
...med en av...
Jag minns honom för att han var lik min förste pojkvän.
Det var en bra kille.
Han hade snälla och vackra ögon.
Och...
- Var det då ni sprang? - Ja.
Jag vet inte hur långt jag kom.
Jag minns bara att jag föll och låg kvar.
Helt stilla.
Jag hörde skotten.
Mitt högra ben satt fast...
...under...
...andra människor som också låg helt stilla.
Jag drog hårt.
Plötsligt var jag fast i en folkmassa som rusade i panik.
En säkerhetsvakt hade öppnat en nödutgång.
Jag minns hur folk sprang när han laddade om sitt vapen.
Jag kom ut på gatan och sprang mållöst-
för jag hörde skott överallt. Alla gjorde som jag, utom vakten.
Jag tittade bakåt...
...och han...
Jag såg honom gå in i salen igen.
Nu vet jag vad mod är.
För mitt i den här mardrömmen-
räddade den mannen inte bara liv-
utan han räddade också en viss bild av mänskligheten.
När jag tänker på honom säger jag till mig själv...
...att jag inte har rätt att bryta ihop.
Tack, madame Blandin.
Hej, Vincent, det är Nicolas igen...
Kan du ringa mig på 0639988722?
Jag vill prata med dig.
- Tja! Allt bra? - Ja. Kom in.
- Vill du ha något att dricka? - Nej, jag har lite brådis.
Hade du ett problem?
Ja. Du vet min polare Vincent, musikern.
Han spelade i ett band.
En journalist skriver en bok om glamrock.
- Om vad? - Glamrock.
Vet du inte vad det är? David Bowie, Kiss, T. Rex, Queen!
- Inte direkt. - Okej. Hur som helst...
Killen jagar min polare som nyss blev utskriven från sjukhuset.
Vilket rövhål!
Han vet inte om Bataclan, för Vincent vill inte prata om det.
Kan du ringa honom och låtsas vara Vincent?
Vincent drar sig undan, men killen ger sig inte.
Han lämnar inte honom i fred. Min polare behöver lugn och ro.
För dig är det en enkel grej och det hjälper honom, nåt enormt.
Är det inte för mycket?
Lämna bara ett meddelande.
"Hej, Vincent här. Jag fick meddelandet."
"Ledsen, men det är inte läge nu. Jag hör av mig. Hej då."
- Det är tydligt. - Ja.
Kan du testa igen, men låta lite mer borta?
- Typ som om jag var stenad? - Nej, som om du legat på sjukhus.
Sätt dig ner och slappna av. Håll telefonen...
"Hej, Vincent här. Jag fick meddelandet."
Ja, det är perfekt. Mer...
Ska han ringa tillbaka?
- Vincent? - Ja. Han säger att han ska göra det.
Nej, jag tror inte det. Varför undrar du?
Om jag säger "Jag ringer dig kanske", då förväntar han sig inget.
"Kanske" betyder ju "aldrig".
Det är inte aggressivt, men han fattar.
- Visst, absolut. - Låter det bra?
Ja, vi gör så.
Tänk om han svarar.
Ett okänt nummer tolv på natten... Svarar han lägger du på direkt.
- Okej. - Är du redo?
Jag ringer. Här.
Svararen.
Hej, det är Vincent.
Ledsen, men vi kan inte träffas.
Jag orkar inte det nu, men jag ringer kanske. Hej då.
- Lysande! - Var det?
- Jag improviserade! - Toppen! Bravo.
- Coolt. - Jättebra.
Men du måste ändra ditt meddelande på svararen.
Säg: "Lämna ett meddelande så ringer jag upp."
- Ska vi göra det direkt? - Jag gör det sen.
- Kom igen. Gör det nu. - Nej, där nere.
- Du kommer att glömma det. - Nej, jag gör det där nere.
Okej. Vänta lite.
Han kanske ringer från ett annat nummer.
Är det ett okänt nummer svarar du inte.
- Hur länge ska det här pågå? - Du är en ängel, Cédric.
Vincent skriver en låt åt dig.
Häftigt.
- Tack. God natt. - Tack. Du också.
Fan också!
Herrejävlar!
Kan ni köra snabbare, är ni snäll?
Emilie, det är Chris.
Jag kom så fort jag kunde.
Läkaren sa att det var en hjärtattack.
Det kan hända vid posttrauma.
- Det visste jag inte. - Det är som ett gift i kroppen.
- Och Nicolas? - Han tog Victor till sina föräldrar.
Jag lämnar organisationen.
Jag klarar det inte.
Jag förstår.
Mötet på justitiedepartementet... Kan du gå dit i stället för mig?
Det är inte riktigt mitt område.
Det skulle kännas bättre om det var du.
Det är inget komplicerat. Du måste bara pressa dem.
Okej.
Hoppas att vi får pengarna.
Häromdan pratade vi om att kanske anställa någon-
och då skulle det vara du.
Om du accepterar, så klart.
- Ja. Ja. - Tack för allt, Chris.
Chris! Varför springer du din väg?
Vad är det? Vad är du rädd för? Mig?
- Du har inget här att göra. - Jag gör som jag vill.
Bra historia om Vincent.
När jag kontaktar honom vaknar han ur koman och lämnar Paris.
Och grabben som lämnade ett meddelande. Tror du att jag är dum?
Skriver du till honom? Har han svarat?
Jag har släktingar på myndigheten.
- Har du? - Ja. Du finns i belastningsregistret.
- Bedrägeri, identitetsstöld... - Ja, och jag mördar barn.
Håll käft!
Lämna Emilie i fred.
Din jävla dröm om pengar från staten så att hon slutar jobba...
Du har två valmöjligheter.
Antingen skriver du i gruppen att du är helt knäckt-
och åker till din kille i USA, eller så lägger jag ut registerutdraget.
Stick nu.
Sätt fart! Stick!
Allt bra?
Varsågoda.
Det svåraste är att öronmärka pengar under minst tre år.
Kommunens budget är fastställd-
så om vi ska vara realistiska får vi här göra en större ansträngning.
Om vi studerar er begäran i detalj, till exempel rad fyra på andra sidan-
så föreslår ni 27 000 och det är i högsta laget.
Det skulle kräva regeringens godkännande.
- Vad skulle det innebära för oss? - Att det tar längre tid.
Antingen ser ni till att hamna under 20 000-
eller så ändrar vi till fasta kostnader.
Vi skulle kunna dela upp det med regionen.
Ja, det är en möjlighet.
Det är en övergripande kostnadskalkyl-
som omfattar försäkringsofferten.
Ursäkta, men det känns som om vi hamnat fel här.
- Jag förstår inte? - Det låter som prutande.
Lugn.
Vi försöker förstå era verksamhetskostnader.
Det ni prutar om är invalidiserade, överlevande och döda.
- Inte så? - Vad?
- Prata inte så. - Vi pratar om offer.
Folk som lider och som vi försöker hjälpa.
Ni pratar om att flytta runt pengar.
Glöm inte vilka man finner bakom era siffror.
Det är nog alla medvetna om. Jag föreslår en kort paus.
Vad säger ni till dem som inte kan gå ut ur huset, eller inte kan sova?
Att det måste fördelas med regionen?
En stor grupp människor väntar på stöd.
Men jag kan ju berätta hur ni ser på det hela.
- Vi känner flera journalister. - Kom nu.
- Det är upp till er. - Ja, självklart. Ursäkta.
- Är du inte klok? - De slukar oss där inne.
- Vi måste pressa dem. - Vad gör du?
Jag twittrar. De får inte göra så här.
- Sluta nu! - Vad?
Vi kom hit för att förhandla, och det handlar om allmänna medel.
Jag vet hur såna typer funkar. De försöker lura oss.
Du är inte klok. Vadå för typer?
Gå hem så tar jag och Myriam hand om det här.
- Vänta, Léon. - Gå hem!
Chris, jag tycker att du var för hård, men det funkade!
De ger oss mer än vi hoppats på.
Jag ringer dig i morgon. Kram, Léon.
- Kan du spela elgitarr? - Ja, till och med med fötterna.
Han spelade med tänderna och bakom ryggen.
- Får jag spela där hemma? - Ja, jag ska visa dig.
Hej, Victor! Se här vad jag har till dig.
- Gillar du den? - Hoppa in i bilen, Victor.
- Kan du vänta lite på mig? - Okej.
Jag kommer strax. - Vad fan gör du här?
- Jag ville ju aldrig se dig igen. - Vi fick en dålig början.
Nej, du är helt galen.
Jag ringde Emilie och ska besöka henne senare.
Jag tror att hon behöver mig.
Framförallt tror jag att hon måste lämna det jävla skitjobbet-
och lämna Paris.
Hon borde bo på landet nära naturen och alla djur.
För Victor är det viktigt att ha en mamma som är lycklig och närvarande.
Så du har två valmöjligheter, Nicolas.
Antingen gör du som du sa och verkställer ditt hot-
men då måste göra det fullt ut, inga bromsar.
Sen kanske du inser att du gjorde en jävla höna av några fjädrar.
Men för Emilie blir det tufft som fan.
Jag vet inte vad du tänker, Nicolas, men jag tror att...
...man inte får ha ett klent hjärta.
Du är ett monster.
Men du har ett alternativ.
Jag glömmer bort Emilie, och du glömmer bort mig.
Det låter väl inte så dumt? Men det är upp till dig.
- Är allt bra? - Ja.
Chris och jag skulle äta lunch när jag blev utskriven.
Kan hon inte?
Hon är med en ny medlem som mår dåligt.
Hon gör inget halvdant.
Hon är fantastisk, precis vad organisationen behöver.
Absolut.
Jag orkar inte höra mer om Bataclan.
Jag vill bort från allt det.
Jag finns här för dig.
Gustaf Lundskog Iyuno