Din episodul anterior:
Vincent...
Era la Bataclan şi a fost împuşcat de două ori.
Sunt iubita lui Philippe.
V-am spus să nu reveniţi până nu vorbiţi cu părinţii lui.
"Dacă simte cineva nevoia să vorbească..."
Ultima dată, am discutat constituirea într-o asociaţie a supravieţuitorilor.
Victor mi-a spus că i-ai rupt un desen.
Număr până la trei.
La naiba, mamă !
Nu pot să te oblig să te opreşti, dar nici n-am să-ţi fiu complice.
Aţi intrat în sală înainte de începerea concertului ?
Da.
Deşi inspirată din evenimente reale,
această miniserie este o operă originală de ficţiune.
Toate circumstanţele personale sunt pur fictive.
IANUARIE 2016
"Vă anunţ cu foarte multă emoţie"
"că Vincent a ieşit din comă azi-noapte."
"A fost transferat la secţia pentru cei treziţi din comă !"
"Enormă recunoştinţă pentru echipa medicală care s-a ocupat de el !"
"Vincent, aşteptăm cu nerăbdare veşti de la tine !"
E doar un avans, desigur,
pentru timpul necesar ca să-mi studieze dosarul.
Şi dv. ? Rezistaţi ?
E o ironie aici, pentru că...
când am început să mă duc la concerte rock,
mama se temea mereu că o să mi se întâmple ceva.
Presupun că trebuie să ascultăm mereu de mame.
Şi cât doriţi în numerar ?
- 3 000. - 3 000 ?
E o sumă mare.
Îmi cer scuze că vă plictisesc cu amănunte juridice.
O mică precizare legată de regulament:
legea ne acordă 14 zile pentru procesarea încasării.
Ca să putem face verificări.
Nu înţeleg.
E vorba de o agenţie de stat.
Scrie "Fondul pentru compensarea victimelor terorismului".
Aplicăm o procedură de verificare tuturor conturilor atipice.
În special în cazul clienţilor
care au prezentat deja cecuri falsificate.
Dle Girardin, am făcut greşeli.
Dar mi-am plătit datoria.
Înţeleg. Dar criteriile de verificare sunt stabilite de centrală.
În plus,
nu veţi mai primi alte fonduri
decât după ce dosarul dv. a fost validat de un expert.
Asta dacă nu cumva...
cererea dv. va fi respinsă.
Pe 16 mă întâlnesc cu un psiholog de la fondul de compensare,
ca să-mi spun povestea, încă o dată.
Nu ştiu ce aş putea face mai mult.
Ştiţi câte victime au fost la Bataclan ?
90, cred.
91.
De joia trecută.
Diane Casaro, 29 de ani, era o supravieţuitoare din fosa orchestrei.
S-a ascuns în şopronul din grădina părinţilor
şi şi-a tăiat venele.
Mama ei e foarte activă în grupul "Stand for Paris".
Vorbesc puţin cu ea în fiecare seară.
Mai e şi Armand Morin, care îmi povesteşte
despre soţia lui însărcinată, care a murit sub ochii lui.
Domnule Girardin,
sunt aproape fără adăpost.
Vreau doar să fiu disponibilă pentru victimele
care au nevoie de mine.
Puteţi înţelege asta ?
1 500. Mai mult de atât nu pot.
O PRIETENĂ DEVOTATĂ Episodul 2
Alo ?
Cédric ? Sunt în curte.
Priviţi în sus !
- Aici, sus ! Etajul şase. - Bine.
Vă simţiţi bine ? Îmi pare rău că liftul e stricat.
Mi-ar fi prins bine puţin ajutor.
Pe aici.
Ăsta-i apartamentul din fotografii ?
Da.
Bine...
În cazul ăsta, 60 de euro e un pic cam mult.
Glumiţi ?
Eu am văzut un apartament foarte drăguţ, în centru.
Şi trebuia să precizezi "fără lift". "Prost izolat" şi "foarte umed".
Ai scăpat cam multe din vedere.
Da, dar eu plătesc curentul electric.
Adevărat...
Cu caloriferul ăsta vechi, eu sunt cea care o să îngheţe.
50 e bine ?
40.
Poftim ?
Şi plătesc o lună acum.
Trei săptămâni.
De ce ?
Încă nu ştiu sigur când se întorc părinţii mei.
Bine. Atunci trei săptămâni.
"Vincent al meu... Puterea luptătorului !"
"Abia aştept să te cunosc !"
"Ce bucuroasă sunt că ai revenit ! Forţa ta ne inspiră. Myriam."
"Salut, oameni buni ! Aici Vincent !"
"Mulţumesc pentru mesajele voastre, care mi-au îndulcit trezirea."
"Mă străduiesc să mă repun pe picioare."
"Chris, îţi mulţumesc din suflet pentru sprijinul tău."
Jean-Michel ?
- Te simţi bine ? - Da.
Ai luat legătura cu Fondul pentru Compensare ?
Nu. Nu mă interesează.
Merită să te gândeşti la asta. Nu strică să fii compensat.
Nu pentru asta vreau să intru în asociaţie.
Da, dar...
Nu e vorba de bani.
Omul de la pază care a deschis ieşirea de urgenţă...
- L-aţi identificat ? - Da.
- E bine ? - Da.
E încă în stare de şoc, dar e bine.
Când am ajuns în bulevard, m-am uitat în urmă.
Şi l-am văzut...
L-am văzut cum intra din nou în sală.
Puteţi să-i daţi asta ?
O să mă asigur că o primeşte.
Mulţumesc.
Voi vă simţiţi bine ?
- Da. - Vorbim numai despre mine.
O plângere la comisariat sau la jandarmerie ajunge.
Pentru Fondul de Compensare.
Da.
Vă deschid un dosar şi vă dau un avans.
Pe loc ?
Da. Pe loc.
Pe urmă începe procesul de evaluare a cazului,
inclusiv un interviu cu un expert psihiatru.
Va trebui să descrieţi din nou prin ce aţi trecut la Bataclan.
Întrevederea asta e esenţială.
De obicei, e una singură.
Mai aveţi biletul ?
Pentru concert ?
L-am primit pe e-mail, aşa că...
- Dar nu cer asta ! - Ba da.
- Îl cer. - Eşti sigură ?
Am vorbit cu ei ieri. Acum e o cerinţă.
Bine...
"În inima întunericului,"
"există oameni capabili să răscumpere întreaga omenire."
"Mulţumesc, Jean-Michel."
Bună ziua, Jean-Michel.
Aici Chris, de la "Stand for Paris".
Sper că nu te deranjez.
Nu te reţin mult.
Ne-am lovit de câteva probleme în ultima vreme.
Aşadar, ca să intri în asociaţie, ne trebuie o dovadă.
Ar putea fi biletul tău la concert, de exemplu.
Pot să-mi permit să te rog să ni-l trimiţi ?
Da...
Bine.
Foarte bine.
Îţi trimit adresa mea personală de e-mail.
Uite-l !
Chiar sunt părinţii punk-ului francez !
Ce-am mai enervat-o pe mama cu piesa asta !
Stiv Bators !
Era veşnic "dus", dar absolut genial !
Chiar se prefăcea că se spânzură pe scenă !
Odată, chiar, aproape a murit, pe cuvântul meu !
Da ! Pe asta o ştiu !
Dar asta nu e punk.
Ba da ! E punk, dar... "radio punk".
Punk comercial, dacă vrei.
E vorba de un tip care se simte singur în mulţime,
singur pe ringul de dans.
Practic, e vorba de singurătatea şi dezastrele noastre, de toate...
E totul bine ?
Nico e jos. Vrea noul cod.
Ce belea... Are cheile.
Sunteţi din nou împreună ?
Scuză-mă. Ce spuneai ?
Nimic... Terminasem.
Plec. Nu-ţi face griji.
N-am lucrat cine ştie ce.
Suntem pregătite pentru mâine. Totul e bine.
Toate chestiunile juridice... Nu sunt gata.
- Nu-ţi face griji. - Bine.
- Salut ! - Bună seara.
Nicolas, ţi-o prezint pe Chris.
- Ce mai faci, draga mea ? - Bine.
- Vrei să bei ceva ? - Nu, mersi.
V-am întrerupt ?
Nu, Chris şi eu vorbeam despre muzica punk.
Rămăseserăm la Billy Idol.
- "Dancing With Me". - "Myself".
Nu-i nimic.
Plec.
Bine. Eşti sigură ?
Eşti epuizată, frumoaso.
Ne vedem mâine.
Vrei să te duc eu ?
Nu e nevoie. Mă descurc.
Nu mă deranjează. Am parcat în faţă.
Mi-ar face plăcere.
Bine.
Cum se simte prietenul tău ?
De când a ieşit din comă, e mai bine.
Nu foarte bine, dar mai bine.
Aşa mi-a zis şi Emilie.
Vincent e un luptător.
Asta e bine.
- Face muzică, nu ? - Da.
Emilie mi-a spus numele trupei lui. Cum era... "The"...
"The Dancing Rats" ?
- Nu ! - Atunci cum ?
"The Rising Rats" !
Am greşit.
Dar s-au despărţit, nu ?
Da, acum ceva timp.
Noi doi ne asemănăm.
- Suntem amândoi victime indirecte. - Aşa e.
Încercăm să-i ajutăm.
Tu, pe prietenul tău, eu, pe Emilie.
Noi ştim cum e să fii victimă.
Aici, nu ?
- Da. Aici. - Bine.
- E apartamentul tău ? - Nu.
Deocamdată, am închiriat un Airbnb.
După aceea, plec la Los Angeles.
- În vacanţă ? - Nu.
La prietenul meu, Fred,
E aranjor de sunet.
Bun...
Mulţumesc.
Nu-i uşor pentru Victor.
Te doare să-ţi vezi copilul că se maturizează brusc.
Spune-mi...
ce s-a întâmplat în prima seară în care ai venit ?
Emilie ţi-a spus ?
Victor mi-a spus.
Apoi Emilie mi-a spus versiunea ta.
Da. Am fost...
foarte neîndemânatică.
Foarte proastă.
Dar n-ai vrut, de fapt, să-i rupi desenul.
Sigur că nu.
Chiar dacă te-a înfruntat, n-ai fi făcut-o ?
- Nu ! - Sigur că nu.
Dar l-ai speriat. Nu mai vrea să te vadă.
Deci...
dacă nu l-ai ameninţat, de ce e speriat ?
O să fiu sincer cu tine.
N-am încredere în tine.
Aşa sunt eu. Trebuie să-i "simt" pe oameni.
Mai ales cu Emilie şi mai ales acum.
Tu şi Emilie lucraţi împreună în asociaţia pentru victime.
Dar, în afară de asta,
s-a terminat.
Ai înţeles ?
- E clar ? - Da, am înţeles.
- E clar ? - Foarte clar.
- Mulţumesc. O seară bună. - Da. O seară bună.
Dobitoc !
- Bună ! - Bună.
L-am testat. E un radiator pe ulei. Funcţionează bine.
Minunat !
Mulţumesc.
Ajunge. Mă descurc de aici.
Voiam să vă spun...
Am venit pentru că...
Un prieten bun şi vărul lui au venit la o petrecere, în august.
Şi el a fost la Bataclan.
Vărul prietenului ?
La petrecerea aia, n-am prea vorbit cu el.
Doar "Salut, ce mai faci ?"
Şi parcă a fost ieri.
Dar...
Pentru el... s-a terminat.
Da...
Aproape toţi parizienii ştiu pe cineva care a fost acolo.
Ticăloşii ăia au transformat Parisul într-un sat.
Asta e foarte adevărat.
- Nu sunt foarte departe, dacă... - Da. Bine.
- La etajul patru. - Mulţumesc frumos.
- O seară frumoasă ! - Şi dv.
"Urgent ! De sunat zilnic."
"Am pierdut viaţa pe care o aveam."
"Pusă în legătură pe 16 dec."
"Au devenit prietene."
"De sunat o dată pe săptămână."
"Bună seara, tuturor !"
"Dacă simte cineva nevoia să vorbească, ştiţi unde mă găsiţi !"
"Un mesaj nou de la Myriam."
"Cum a fost ? Răspunde-mi când poţi, fără stres."
"Kinetoterapeutul a fost mulţumit, deci şi eu am fost !"
"Chris a fost acolo."
"A reuşit să mă facă să râd, cu trăsnăile ei."
"E zăpăcită rău !"
"Dacă de asta e nevoie ca să te vizitez, şi eu pot fi zăpăcită !"
"Să aşteptăm ziua în care voi fi prezentabil."
"Şi tu ?"
"Cum îţi merge ?"
"Mă plictisesc în camera mea."
"O poză ?"
"Ce e cu chitara ? Cânţi ?"
"Puţin."
Iată deci minunatul statut al asociaţiei noastre !
Frumos ştampilat de autorităţile în drept.
Super !
Avem, deci, o structură.
Însă n-am terminat.
Mai sunt încă multe întrebări. În primul rând, cum să procedăm.
Iar pentru asta ne trebuie resurse. Iar asta înseamnă bani.
"Salut, Vincent, asociaţia a fost creată !"
După cum am discutat, avem câteva opţiuni.
Am putea păstra totul aşa cum e,
cu vechiul grup de pe Facebook,
şi vedem cine e disponibil să ne ajute.
Deocamdată, mulţumită lui Farid, avem un loc
în care ne putem întâlni. Mulţumim din nou, Farid !
N-aveţi pentru ce, prieteni.
Ne-am putea crea şi propriul website,
bine moderat, cu un forum intern şi un sediu fizic,
pentru a asigura un permanent sprijin psihologic şi juridic,
cu un angajat sau doi.
Am mai vorbit despre asta.
Nu e rău, dacă astfel vom depăşi stadiul de "amatori".
De acord.
Cred că toţi vrem să facem asta în mod profesionist.
Cu cine am putea face asta ?
Suntem norocoşi, pentru că o avem pe Emilie,
care primeşte şi ghidează nou-veniţi, împreună cu Chris.
Şi pe Myriam, care are destulă experienţă
în asociaţii, domeniul administrativ şi munca de secretariat.
Am lucrat doar două sezoane, la un festival de muzică.
Doar de două ori ? Mai mult ca mine.
- Pe scenă ? - Nu.
Am ajutat cu chestiile plicticoase.
Facturi, state de plată.
Pe data de 19 avem o întâlnire la primăria Parisului,
pe 26 la Ministerul de Justiţie şi pe 3 la Consiliul Regional.
Cei trei potenţiali contribuitori.
Deocamdată, n-avem motive să credem că nu ne vor susţine.
Aşa e, dar nu ştim în ce măsură.
Emilie a întocmit un buget preliminar.
Cu sediul şi doi angajaţi, ne trebuie minimum 150 000 pe an.
Ceea ce e total normal, dar se pune întrebarea:
vrem să depindem doar de fonduri publice ?
- Nu cred. - Sunt de acord. E foarte important.
Nu putem depinde doar de stat.
Deci suntem de acord. Bine.
Dar, pentru a avea această libertate, ne trebuie soluţii.
- Chris, ai o propunere. - Da.
M-am gândit la ceva
care ar putea fi un subiect delicat pentru unii...
Pe scurt, uite despre ce e vorba:
am putea organiza un superconcert.
Negociem un procentaj din consumaţia de la bar.
Dacă merge, vom mai face şi altele.
Ideea e grozavă !
Toţi cei cu care am vorbit sunt entuziasmaţi, chiar şi cei care au spus
că nu se vor mai duce niciodată la un concert.
Aşa ca mine.
Şi ce idei ai pentru găsirea unei săli şi a unei trupe ?
După cum unii dintre voi ştiu, am lucrat în branşa asta.
Acum ceva vreme şi mai ales la Londra,
dar mai am câteva contacte şi cred că pot ajuta cu asta.
E adevărat că l-ai cunoscut pe Iggy Pop ?
Ce ?!
Emilie !
Pe bune ? Staţi aşa !
- Spune, Chris. - Nu e momentul !
Ba da, acum !
Spune, dacă tot s-a aflat.
Nu e mare lucru de zis.
Eram la Manchester, în faţă la International 2.
Eram câţiva şi aşteptam.
Undeva, în depărtare,
vedeam sala, care era aproape goală.
Maşiniştii instalau echipamentul. Şi, la un moment dat,
îl văd, la vreo 15 metri.
Aruncă o privire spre noi...
Şi am avut impresia că se uită la mine.
Brusc, se întoarce cu vreo 80 de grade şi se repede spre noi.
Eu m-am cam speriat.
Mă întrebam ce face.
Trece prin cordonul de pază, deschide braţele aşa
şi zice: "Iubire ! Cum te cheamă ?"
Eu eram în stare de şoc.
Era să fac infarct.
Şi pe urmă răspund: "Numele meu e Chris."
Şi el zice: "Eşti foarte deosebită, Chris."
Şi mă îmbrăţişează.
O îmbrăţişare-monstru !
A durat două, trei secunde lungi.
Ce îmbrăţişare...
Brusc, se desprinde. Se întoarce şi dispare.
Incredibil !
N-am mai făcut duş de-atunci.
A fost în 1996.
Vin părinţii lui Bastien.
Bine... Mă tem să nu uit ceva.
Nu-ţi face griji. O să fie bine.
Mulţumesc.
N-ai pentru ce.
"Bună ziua, Vincent, mă numesc Nicolas."
"Sunt prietenul lui Emilie, care lucrează cu Chris."
"Cum te simţi ? Rezişti ?"
Farid ?
- Ne poţi face două cafele, te rog ? - Imediat.
"Salut, prieteni."
"Am o veste grozavă."
"Am ajuns la secţia de fizioterapie"
"care se află aproape de părinţii mei,"
"în zona Limousin."
Mulţumesc.
"Vă pup pe toate şi pe toţi."
Mamă ! Te simţi bine ?
Da, bine.
Pari obosită.
Puţin.
Nu-ţi face griji, dragul meu.
Aş vrea să am şi eu un astfel de prieten.
Poftim ?
Cum sunt Vincent şi Chris.
De zece ani încoace, el i-a dat ei "like" la toate postările.
Ai văzut că a plecat din Paris ?
Da, i-am văzut postarea. E o veste foarte bună.
I-am căutat trupa. "The Rising Rats".
N-am găsit-o.
Poţi s-o întrebi pe Chris numele de familie al lui Vincent ?
Dar ce cauţi ?
Nimic. Vreau s-o ascult.
"Pusă în legătură pe 13 ianuarie."
- Doamna Blandin ? - Da.
Puteţi intra.
Da.
Eram...
lângă bar.
Nu departe de uşă,
când...
Doamnă Blandin ?
Scuzaţi-mă.
Stăteaţi acolo ca să vă aşteptaţi prietena ?
Exact. Dar ea n-a venit.
Ştiţi de ce ?
Nu i-a mai venit bona.
Şi astfel a salvat-o.
Deci eraţi aproape de bar.
Da.
De fapt, voiam să ocolesc barul,
dar erau deja prea mulţi oameni care încercau să se ascundă sub el.
"Am vrut să ocolesc barul,"
"dar erau deja prea mulţi oameni care încercau să se ascundă sub el."
Eram complet paralizată. Şi atunci...
am întâlnit privirea...
unuia dintre...
Mi-l amintesc pentru că semăna cu primul meu prieten.
Un tip foarte drăguţ.
Cu o privire...
foarte blândă şi bună.
Şi atunci aţi luat-o la fugă ?
Da.
Nu ştiu cât de departe am ajuns,
dar îmi amintesc că am căzut, şi...
am rămas lungită pe jos.
Nu m-am mai mişcat.
Auzeam împuşcăturile.
Aveam piciorul drept complet blocat
sub...
alţi oameni
care nu se mai mişcau.
Am tras piciorul, cu putere.
Deodată,
m-am trezit atrasă în goana mulţimii.
Un om de pază tocmai deschisese ieşirea de urgenţă.
Îmi amintesc de iureşul brusc,
în timp ce ei schimbau încărcătoarele.
M-am trezit pe stradă
şi am început să fug.
Nu ştiam încotro, fiindcă se trăgea peste tot.
Toată lumea făcea ca mine, în afară de acel om de pază.
Când am întors capul,
el...
L-am văzut cum intra înapoi în sală.
Acum ştiu ce înseamnă curajul.
Pentru că, în mijlocul acestui coşmar,
acest om
a salvat nu doar vieţi,
ci şi o anumită idee despre umanitate.
Când mă gândesc la omul acesta,
îmi spun că...
nu am dreptul să clachez.
Mulţumesc, dnă Blandin.
"Salut, Vincent, tot Nicolas sunt..."
"Ai putea să mă suni la 0639988722 ?"
"Aş vrea să vorbesc cu tine."
- Bună ! - Salut !
- E totul bine ? - Da. Intră.
- Vrei să bei ceva ? - Nu. Nu prea am timp.
Care e "mica ta problemă" ?
Îl ştii pe prietenul meu muzician, Vincent.
- Sigur. - A făcut parte dintr-o trupă.
Un ziarist vrea să scrie o carte despre "glam rock" şi curentele ulterioare...
- "Glam" ce ? - Glam rock.
Nu ştii ? David Bowie, Kiss, T. Rex... Queen !
Nu prea.
Bine. Pe scurt...
Deci...
Tipul ăsta îl hărţuieşte pe amicul meu, care abia a ieşit din spital.
Ce nesimţit !
Nu ştie de Bataclan, fiindcă Vincent nu vrea să vorbească despre asta.
Te-aş ruga să-l suni pe tipul ăsta şi să te dai drept Vincent.
Cu cât păstrează Vincent distanţa, cu atât tipul ăsta insistă.
Nu-l lasă în pace.
Şi prietenul meu are nevoie de linişte.
Pentru tine nu e mare lucru
şi pentru el va fi o uşurare.
Enormă.
Nu mergem prea departe ?
Trebuie doar să laşi un mesaj.
"Bună ziua, aici Vincent. Am primit mesajele tale."
"Îmi pare rău, dar nu e un moment bun pentru mine. O să te sun. La revedere."
- E clar. - Cred că da.
Dar ai putea vorbi un pic mai "pierdut" ?
Ca şi cum aş fi "dus" ?
Nu. Ca un om ieşit din spital.
Stai jos şi fii cât se poate de relaxat.
Ţine telefonul aşa... Da.
Bună ziua, aici Vincent. Am primit mesajele tale...
Aşa e foarte bine.
Pari...
Dar o să-l sune ?
- Vincent ? - Da. Zice că o să-l sune.
Nu cred.
De ce ?
Dacă zic "Poate că o să te sun"...
Omul o să ştie că nu-i aşa. Ştie că "poate" înseamnă "niciodată".
Dar nu e ceva agresiv. Vincent nu-l poate vedea.
- Da. Total. - Înţelegi ce spun ?
Da. Fă asta.
Şi dacă răspunde ?
Un număr necunoscut la miezul nopţii ?
Dacă răspunde, închizi imediat.
- Bine. - Ai înţeles ? Eşti gata ?
Formez... Poftim.
Căsuţa vocală !
Bună seara, aici Vincent.
Îmi pare rău că nu ne putem vedea.
Nu sunt în starea necesară, dar poate că o să te sun.
La revedere.
- A fost grozav ! - Da ? Am improvizat !
A fost nemaipomenit. Bravo.
- Foarte bine. - Super.
Dar acum va trebui să-ţi schimbi mesajul din căsuţa vocală.
Spui "Lăsaţi un mesaj, vă sun eu." Neutru. Bine ?
- Facem asta ? - O s-o fac imediat.
- S-o facem acum ! - Nu. Când sunt acasă.
- Haide ! - O fac. Promit.
- O să uiţi ! - Nu. O să fac asta jos.
Bine.
Aşteaptă...
S-ar putea să te sune de la un alt număr.
Dacă vezi un număr necunoscut, să nu răspunzi.
Cât o să dureze asta ?
Eşti un înger, Cédric.
Vincent o să compună o piesă pentru tine.
Super tare.
- Mulţumesc ! - Mulţumesc.
- O seară bună ! - Da...
La naiba !
Dumnezeule mare !
Domnule, puteţi să mergeţi mai repede, vă rog ?
Emilie ! Sunt Chris.
Am venit cât de repede am putut.
Medicul-şef a spus că infarctul
se înscrie în manifestările sindromului post-traumatic.
N-am ştiut...
E ca o otravă în interiorul tău.
Şi Nicolas ?
Îl duce pe Victor la părinţii lui.
Nu mai activez în asociaţie.
Nu fac faţă.
Înţeleg.
Pentru întâlnirea de la minister...
poţi să te duci în locul meu ?
Sincer...
Nu mă prea pricep.
M-aş simţi mai bine dacă ai fi acolo.
Nu e nimic tehnic. Trebuie doar să faci presiune asupra lor.
Bine.
Sper să obţinem banii.
Deunăzi spuneam că, dacă am putea angaja pe cineva,
tu ai fi aceea, evident.
Dacă eşti de acord, desigur.
Da !
Da.
Îţi mulţumesc pentru tot, Chris.
Chris !
De ce fugi ?
Ce s-a întâmplat ? De ce te temi ?
Ţi-e frică de mine ?
Ce ţi-am spus ? N-ai ce căuta aici.
Da, dar fac ce vreau.
Frumoasă, povestea ta despre Vincent.
În clipa în care îi scriu, iese din comă şi pleacă din Paris.
Şi puştiul ăla care mi-a lăsat un mesaj...
Mă crezi prost ?
Nu ştiam că i-ai scris. Ţi-a răspuns ?
Am rude în administraţia publică.
- Serios ? - Da.
Ştiu că ai fost condamnată.
- Escrocherie, furt de identitate... - Sunt şi Jack Spintecătorul.
Ţine-ţi gura.
Las-o pe Emilie în pace.
Nu-i mai alimenta visurile prosteşti.
Fluturându-i pe la nas ajutoare de la stat, ca să nu mai muncească.
Ai de ales:
ori ieşi din grup şi le scrii un mesaj frumos,
explicând că ţi se rupe sufletul, dar trebuie să părăseşti Franţa
fiindcă te aşteaptă prietenul tău în State, sau postez eu cazierul tău.
Cară-te !
Hai ! Cară-te !
Te simţi bine ?
Urmaţi-mă, vă rog.
Cea mai mare dificultate, pentru noi, e să protejăm sumele alocate
un minimum de trei ani,
dat fiind că bugetul primăriei tocmai a fost votat.
Vorbind realist, în primul an,
acest minister va trebui să facă un efort mai mare.
Şi când mă uit la documentul dv. în detaliu,
de exemplu rândul 4, pagina 2...
propuneţi 27 000.
E o cifră la limita superioară.
Schimbarea de procedură ar necesita aprobarea Ministerului de Finanţe.
Concret, ce înseamnă asta pentru noi ?
Că ar putea dura mai mult.
Ori coborâţi sub 20 000,
ori realocaţi suma la "cheltuieli de regie".
Am putea realoca o parte la Consiliul Regional.
Da. Se poate.
E un calcul global.
Avem aceeaşi problemă cu cota de asigurări.
Scuzaţi-mă, dar cred că am pornit pe picior greşit.
Ce vreţi să spuneţi ?
Mi se pare o târguială ca la piaţă.
Nu te ambala.
Încercăm doar să înţelegem bugetul vostru operaţional.
Vă amintesc că e vorba de răniţii, supravieţuitorii şi morţii noştri.
- Nu face asta. - Ce este ?
- Nu vorbi aşa. - E vorba de victime !
De oameni în suferinţă. Noi încercăm să-i ajutăm.
Iar voi vorbiţi de foi de calcul.
Nu uitaţi că în spatele acestor cifre se află victime.
Cred că suntem toţi conştienţi de asta.
Propun să facem o pauză de cinci minute.
Ce le spuneţi oamenilor care nu mai pot să iasă din casă ?
Sau celor care nu mai pot să doarmă ?
- Să aştepte Consiliul Regional ? - Chris, te rog.
Suntem o întreagă comunitate care aşteaptă sprijin.
E simplu. Dacă vreţi, pot să le spun cum vedeţi voi lucrurile.
- Sun... Cunoaştem mulţi ziarişti. - Opreşte-te. Vino.
- De voi depinde. - Desigur. Scuzaţi-ne.
- Ţi-ai pierdut minţile ? - Ne mănâncă de vii.
- Trebuie să punem presiune pe ei ! - Ce faci ?
Postez peste tot. N-o să accept aşa ceva.
- Opreşte-te imediat ! - Ce este ?
Nu le poţi reproşa faptul că negociază !
Sunt fonduri publice. E normal să verifice cifrele.
Eu îi ştiu pe ăştia !
- Încearcă să ne tragă pe sfoară. - Delirezi ! Care "ăştia" ?
Du-te acasă.
- Gestionez situaţia cu Myriam. - Léon, aşteaptă !
Du-te acasă !
"Chris..."
"Ai fost prea 'pe şleau' pentru gustul meu..."
"Dar a mers ! Ne susţin cu mai mult decât ne aşteptam."
"Te sun mâine."
"Te pup, Léon."
Cânţi la chitară electrică ?
Chiar şi cu picioarele.
El cânta şi cu dinţii, sau cu chitara la spate.
Mă laşi să cânt, acasă ?
Da. O să-ţi arăt.
Bună ziua, Victor !
Uite ! Am ceva pentru tine.
- Îţi place ? - Urcă în maşină, Victor.
- Mă aştepţi o clipă, fiule ? - Bine.
O clipă doar.
Ce naiba faci aici ?
Ţi-am zis că nu mai vreau să-ţi văd mutra.
Noi doi am început-o cu stângul.
Nu. Eşti nebună.
Am sunat-o pe Emilie. Trec pe la ea, mai târziu.
Cred că are mare nevoie de mine.
Şi cred, mai ales,
că trebuie să-şi dea demisia din slujba aia de rahat.
Şi să plece din Paris.
Ar trebui să trăiască la ţară, în natură, cu animale...
Asta e bine pentru Victor.
E foarte important să ai o mamă fericită şi disponibilă.
Deci...
evident, ai de ales, Nicolas.
Ori faci ce ai spus...
Îţi pui ameninţarea în practică.
Dar fără menajamente. Şi fără prea multe întrebări.
Chiar după ce o să-ţi dai seama că ai făcut din ţânţar armăsar.
Pentru Emilie, pe de altă parte,
o să fie dur.
Nu ştiu ce crezi tu, Nicolas, dar...
după părerea mea...
nu e ceva pentru cei cu inima fragilă.
Eşti un monstru.
Şi mai ai o opţiune.
Eu uit de Emilie
şi tu uiţi de mine.
Nu-i rău !
Tu decizi.
Ţi-e bine ?
Stabilisem cu Chris că luăm prânzul împreună, când ies.
Şi ? Nu poate să vină ?
E cu un membru nou, care e într-o stare proastă.
E mereu foarte implicată.
E foarte bună. Asociaţia avea nevoie de cineva ca ea.
Absolut.
Nu mai vreau să aud vorbindu-se de Bataclan.
Vreau să las totul în urmă.
Sunt alături de tine.