Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Det känns konstigt att vara här med min far i Judeen-öknen,
som hans far tog sig igenom 1917, under första världskriget
då han var den yngsta underofficeren i den tyska armén.
Trettio år senare, när han låg nära döden, skrev han:
"Judarnas liv och död är en gåta jag inte har lyckats lösa."
Då hade han dödat fler människor än nån annan i världshistorien.
OŚWIĘCIM, POLEN
Jag minns det som större.
Min födelsedag.
Huset verkar ha byggts 1937.
Här nere...
Det var ditt lilla kungarike som barn.
Det här var vardagsrummet.
Det stod lädersoffor här,
bruna fåtöljer...
Det var alltid speciellt
när vi var i vardagsrummet.
Jular, födelsedagar...
Familjen var samlad.
Min far var inte klädd i uniform.
Han hade en vit skjorta
med fluga,
och rökte cigarr.
Farmor gav den här till mig.
Titta.
Ja, ja.
Det var efter min yngsta syster föddes.
Åtta år senare.
Min far var Rudolf Höss,
kommendant i Auschwitz.
Min familj flyttade till Auschwitz.
Jag var tre eller fyra år gammal.
Vi bodde precis vid hans arbetsplats.
HALT! STANNA!
Som barn trodde vi att det var ett fängelse.
Och han var chefen.
PÅ ANDRA SIDAN FAMILJENS TRÄDGÅRDSMUR MÖRDADES ÖVER EN MILJON MÄNNISKOR.
DE FLESTA VAR JUDAR.
Hemskt och sensationellt
var vittnesmålet av den tidigare kommendanten
för koncentrationslägret Auschwitz, Rudolf Hess.
NÜRNBERGRÄTTEGÅNGEN, 1946
Sommaren 1941
kallades jag till Berlin för att ta emot order
från Reichsführer-SS Himmler.
Han sa till mig:
"Führern har gett ordern
om 'den slutgiltiga lösningen på judefrågan.'
Vi, SS, måste utföra den ordern.
Om den inte utförs nu
vid det här tillfället i historien
kommer judarna senare förstöra det tyska folket."
Okej.
Titta.
Ja.
Mitt bombplan.
Vem tillverkade det? Var kom det ifrån?
Det var inget som man köpte i en leksaksaffär.
Nej, nej.
En av fångarna byggde det med sin trupp.
- Byggde de det åt dig? - Ja.
För min födelsedag.
Judiska fångar?
Jag vet inte om de var judar.
De var nog inte judar, utan polacker.
- Okej. - Ja.
Jag hade en underbar och idyllisk barndom i Auschwitz.
Min syster Püppi och jag umgicks hela tiden.
Vi paddlade på floden med min far
eller lekte med hundarna i trädgården.
Det här var vägen till våra sovrum.
Här kunde vi titta ut.
Det var en stor gräsmatta
och vid slutet låg krematoriet.
- Såg man krematoriet härifrån? - Ja.
Det fanns inga träd då.
Jag fick aldrig reda på vad som egentligen pågick där som barn.
Nej, ingenting.
På Warszawas flygplats anländer ett plan
med tidigare högt rankade nazister
som under tyska ockupationen
hade viktiga befattningar i Polen.
De anklagas för otaliga brott mot mänskligheten.
Beckmann, tidigare chef för Gestapo i Krakow.
Daume, representant för den tyska regeringen i Polen.
Höss, kommendanten för koncentrationslägret Auschwitz.
Det här är mannen som gjorde det unika erkännandet
att han var ansvarig för mördandet
av miljontals människor.
Domstolen i Warszawa fastställer skulden hos varje man.
I FÄNGELSET INFÖR RÄTTEGÅNGEN SKREV HÖSS SIN SJÄLVBIOGRAFI.
Jag är inte en författare.
Att skriva har aldrig varit min starka sida.
Jag har skrivit ner allt som jag minns det.
Mitt liv har varit färgstarkt och varierat.
PALESTINA, FÖRSTA VÄRLDSKRIGET
Mitt öde har lett mig genom livets höjd- och lågpunkter.
Jag har haft två ledstjärnor
sen jag återvände som en man från kriget jag inledde som skolpojke.
Mitt fosterland och min familj.
Min far berättade aldrig om sitt arbete.
Ingenting alls.
Jag trodde att han gjorde pappersarbete och fixade saker.
Det var allt.
Jag trodde inte att han
gjorde nåt själv. Jag kunde inte tänka mig det.
Med massmord?
Ja.
Jag blev kommendant för ett nytt läger - Auschwitz.
Jag hade inte väntat mig att bli befordrad så snabbt.
Det var inte en lätt uppgift.
HÖSS SKULLE BYGGA TYSKLANDS STÖRSTA KONCENTRATIONSLÄGER.
DET LÅG I ETT 39 KM2 STORT OMRÅDE SOM NAZISTERNA KALLADE FÖR
"INTRESSEZONEN".
Ut ur ingenting och utan några resurser
skulle jag bygga nåt enormt så snabbt som möjligt.
Ryska krigsfångar skulle bygga lägret.
De anlände helt utmattade.
Vi gav dem hela tiden mer mat, men utan framgång.
De dog som flugor.
Kannibalism var inte ovanligt.
Av över 10 000 ryska krigsfångar
som skulle utgöra den huvudsakliga arbetskraften
var det bara några hundra kvar sommaren 1942.
Himmler besökte Auschwitz och undersökte allt noggrant.
Vi körde igenom hela Intressezonen.
Jag uppmärksammade honom på resursbristerna. Han såg dem.
Han skrek på mig när jag inte slutade prata om de hemska förhållandena.
"Jag vill inte höra mer om svårigheter.
För en SS-ledare finns det inga svårigheter.
Hans uppgift är att lösa dem."
Det enorma...
...av vad han gjorde och kom på...
Åratal av planering för att bygga koncentrationslägret,
den mest effektiva utrotningsmaskinen någonsin.
Det här är hans plan. Auschwitz var hans påfund.
3,2 KM FRÅN HÖSS HUS
BYGGDES ETT STORT NYTT LÄGER: AUSCHWITZ-BIRKENAU.
DESS GASKAMRAR OCH KREMATORIER KUNDE DÖDA 10 000 MÄNNISKOR PER DAG.
Auschwitz blev ett judiskt läger,
ett samlingsläger för judar i en omfattning som aldrig skådats.
För judarna i Auschwitz fanns det inget hopp.
De visste att de alla skulle möta döden.
KOMMENDANTEN I AUSCHWITZ RUDOLF HÖSS SJÄLVBIOGRAFI
Zyklon B var i ständig användning för skadedjursbekämpning i Auschwitz.
Vi valde att använda gasen för massutrotningen.
"Jag bevittnade själv en gasning. Jag hade en gasmask som skydd.
Dörren var stängd och gasen sprutade in genom öppningarna.
Vissa skrek: 'Gas!'. Det hördes högljutt skrikande..."
...och de pressade mot båda dörrarna.
Men de klarade trycket.
De öppnades först efter några timmar när kammaren luftades.
Hur lång tid dödandet tog vet jag inte.
Men man hörde ett brummande ljud en längre tid.
Det var då jag för första gången såg gaslik i en hög.
Jag tänkte inte på själva dödandet.
Det hade beordrats, och jag var tvungen att utföra det.
När jag först läste min farfars memoar
slog det mig att han var en klinisk observatör
som bara tänkte på vad han själv gjorde.
Han var klinisk, likt en forskare som tittar på ett livlöst experiment.
Det visade mig en känslokall själ.
SÖDRA TYSKLAND
Det pratades inte mycket om Auschwitz i min familj.
Min pappa höll alltid tyst om det.
Det är ju den tysta generationen, eller hur?
De pratar inte särskilt mycket.
Han pratar inte mycket överlag, så det är svårt.
Farfar, vad gjorde du som barn?
Jag har länge velat fråga dig
om nån i din familj spelade ett instrument.
Jag fick en flöjt en gång
men det var inte min grej.
Jag blockerade hålen och la i ärter.
Jag använde den som ärtskjutare.
Ja.
Vi gjorde mycket löjligt.
Vi hade allt, en swimmingpool.
Det skrämmer mig lite när jag tänker på det.
Det är ett lyckligt familjeliv.
De får fina presenter och har kul.
De har leksaker och njuter av livet. Men några hundra meter bort,
på andra sidan väggarna,
väggar med taggtråd, så mördas folk.
Det är ofattbart när man tänker på det.
Visste ni vad som hände bortom väggarna?
Nej, det gjorde vi inte.
En gång blev jag medveten om att nån sköts till döds vid staketet.
Han hade försökt fly
och mina syskon och jag pratade om det ett tag.
Men annars var vi inte medvetna om nåt.
Ingen rök.
Jag minns väldigt väl från barndomen
om nåt luktade illa eller bränt.
Var du medveten om nåt sånt?
Rök eller aska?
Nej, inte aska eller rökmoln.
Det fanns inget sånt.
Är det möjligt att
du förtrycker nåt som du var medveten om då?
Om nåt inte hade stått rätt till
och det syntes rök
hade jag sett det och vetat.
Jag hade ställt frågor.
Det skulle aldrig ha slagit mig
att de brände människor.
För mig är det svårt att tänka mig
att de inte kände nån doft, hörde eller såg nåt.
Jag tror att min pappa undermedvetet
förtrycker en del upplevelser.
Han har placerat dem djupt i sitt medvetande
där han inte riktigt kommer ihåg dem.
Han skyddar sig själv och sitt sinne.
BBC-INTERVJU, APRIL 1945
Det här är Anita Lasker, en tysk judinna.
I Auschwitz
slängdes friska människor in i elden levande.
De andra gasades ihjäl.
Min barack låg runt 20 meter
från en av de fem skorstenarna.
Jag såg allt med mina egna ögon.
Det spelades hela tiden musik.
Jag var själv med i orkestern.
LONDON, STORBRITANNIEN
I Auschwitz dödades man på de mest sofistikerade sätten.
Folk gasades i gaskamrar.
Det var fullt med svart rök och luktade hemskt. Det var helvetet.
Helvetet på jorden är Auschwitz.
När jag kom till Auschwitz
fanns det ett band där
som behövde en cellist.
Så min ankomst verkade vara en stor händelse.
Jag blev den enda cellisten i lägerorkestern.
Vilket var en mycket, mycket lyckosam position att ha.
Det räddade definitivt mitt liv.
Min mor överlevde morden på hennes föräldrar.
Hon bevittnade morden på miljoner andra som svältes.
Alla tänkbara hemskheter.
Vårt jobb var att spela marscher för de tusentals
människorna som jobbade i fabrikerna
runtom Auschwitz.
Tyskarna ville att allt skulle vara fint och effektivt,
så vi spelade marscher, så att arbetarna kunde...
...gå ut till musiken.
Men det sågs också som underhållning för vakterna.
Det var väldigt tråkigt att vara vakt i Auschwitz.
Det var långt före tv eller annan underhållning.
Efter kriget fick jag reda på att det var orkestrar i alla lägren.
Lägerkommendanten i Birkenau, där jag var, tänkte plötsligt:
"De har bra musik. Det vill jag också ha."
Vi spelade och hoppades på att vara vid liv nästa dag.
Det var så.
Jag tittade precis på ditt cellofodral, mamma.
Det är som...
...ett monument, eller hur?
- Ja. - En symbol för ditt liv som cellist.
Jag vet.
ANITA LASKER-WALLFISCH CELLIST I ENGELSKA KAMMARORKESTERN
Min mammas sätt att
leva i världen efter Förintelsen var genom att inte tala.
Hon hade gått in i en tystnad.
Jag tänkte bara på en sak när jag kom hit. Att få tillbaka
mitt förlorade liv, min förlorade ungdom.
När jag anlände i England frågade ingen om Auschwitz.
Så vi tänkte: "Vad är poängen?"
Så vi pratade inte om det. Det tog nästan 50 år.
Sen sa mina barn till mig:
"Mamma, du berättade aldrig nåt."
Som barn var jag medveten om att man inte tog upp vissa saker.
Allt med Tyskland var dåligt.
Så man vänjer sig vid att inte veta.
Man vet inte fakta, men man har en känsla av
att det finns nåt hemskt där.
Nu vet jag, som psykoterapeut, att de som föddes av överlevare,
som jag, kan ärva ett trauma
som sitter i psyket.
Det har ingen form och inga ord.
För orden har inte fått ett sammanhang.
Det kände jag som litet barn.
Men då förstod ingen Förintelsens påverkan
på den andra generationen.
Det här var mitt rum.
Det var mitt första egna rum.
Men det var inte en lycklig plats.
När jag tittar på bilderna av mig, där jag nog är under två år,
överväldigas jag av sorgsenhet.
Det här är bilder på ett djupt olyckligt barn.
Ett barn som inte är sött och runt,
utan ett barn som är missformat.
Min kamp i livet symboliseras i dessa tidiga bilder.
Min mor var inte där.
De är bilder på en oförmåga
att ta hand om mig som jag behövde.
Och det var definitivt...
...en konsekvens av min mors upplevelser under Förintelsen.
Jag är fel mor för min dotter.
Jag är väldigt enkel.
Traumatiserad? Glöm det. Gå vidare i livet.
Om man har levt igenom de otroliga hemskheterna
som jag har levt igenom är det svårt att
sympatisera eller känna empati.
Du vet att jag är nån som inte behöver nåt.
Jag kunde aldrig förstå varför du behövde allt.
Det var fullständigt oförståeligt.
Det är det fortfarande.
Det jag behövde fanns inte tillgängligt.
Vad du behövde var att ha din mamma hemma.
Ja.
- Det var det jag trodde. - Ja.
Men din mor var inte hemma för vi behövde mat på bordet.
- Ja. - Men hur kan ett barn förstå det?
Självklart.
Du tycker att vi är väldigt annorlunda.
Finns det några likheter?
Jag är tvungen att leta länge.
- Jag är tvungen att leta länge. - Är det sant?
Ja.
Visst är det intressant att hela mitt liv
har handlat om att inte höra hemma.
På nåt sätt, i det brittiska samhället eller...
Jag hörde bara inte hemma.
Allt har alltid varit väldigt jobbigt.
Jag hade tur.
Jag fick ett väldigt bra liv i England.
Du lyckades inte med det.
För dig har det här varit en tillflyktsort.
Man måste också inse hur situationen var i Tyskland.
Hög arbetslöshet, och sen dök den härliga herr Hitler upp.
Plötsligt var vi några igen.
Så nationalsocialism blev en stor framgång.
Jag ansåg att världssynen i nationalsocialism
var den enda lämpliga för tyska folket.
Antisemitism är inget nytt.
Det har alltid existerat över hela världen.
Den blir mer tydlig när judarna lyckas avancera
för mycket i sin jakt efter makt.
Jag vill säga att jag själv aldrig har hatat judar.
Men jag såg dem som vårt folks fiender.
Får jag ställa en fråga?
Boken har funnits i många år.
Varför läste du den aldrig?
Jag har precis insett att han skrivit en bok.
Jag visste inte det.
Ingen berättade det.
Vi hade ett tyskt exemplar hemma.
Ni ägde den.
Du kanske inte läste den, men boken
"Kommendant i Auschwitz"
fanns i vårt hem i många år.
Jag läste den där på tyska först.
Den tillhörde farmor.
Mamma sa aldrig att det fanns en biografi,
men om den fanns där hade jag känt till det.
Jag hade läst den, så det kan inte stämma.
Jag vet inte.
Varför har du undvikit att konfrontera familjens förflutna?
Förintelsen är så hemsk.
Jag ville bara inte...
...besvära mig med det.
NORRA TYSKLAND
"Fångarna i Sonderkommando såg till
att processen att ta av kläderna gick snabbt
så att offren inte fick tid att reflektera."
En gång var de två barnen så upptagna med sin lek
att de inte ville att deras mamma avbröt den.
UTVALDA FÖR GASNING
Inte ens judarna från Sonderkommando ville ta barnen.
Jag glömmer aldrig mammans blick
när hon bad om nåd för att hon visste vad som höll på att hända.
VÄNTAR PÅ ATT GÅ IN I GASKAMMAREN
De i gaskammaren började bli rastlösa.
Jag var tvungen att göra nåt. Alla tittade på mig.
Jag gav underofficeren en nick
och han tog barnen som kämpade emot
i sina armar och placerade dem i gaskammaren med deras mor.
Hennes skrik var hjärtskärande.
Jag såg en kvinna som försökte fösa ut sina barn ut ur gaskammaren
då dörren stängdes.
Hon grät och skrek: "Låt åtminstone mina kära barn få leva!"
När jag såg kvinnor gå in i gaskamrarna med sina barn
tänkte jag ofta på min egen familj.
När jag läste att han var där
och såg på när barn och kvinnor
leddes till gaskammaren...
...och tänkte på oss, hans barn och hans fru...
Jag önskar att jag inte hade läst det.
Det är hemskt.
Jag trodde inte på det.
Men...
Det var hans ord, så det måste vara sant.
LONDON, STORBRITANNIEN
Jag kommer från en helt assimilerad tysk judisk familj.
Min far var soldat i första världskriget
med Järnkorset och allt. Ja, vi var tyskar.
Och judar, men vi utövade inte den judiska tron.
MIN FAR
Min far var tyvärr en fullständig optimist.
Han sa att tyskarna inte kan vara så dumma.
Sen insåg han att tyskarna var så dumma.
På 1930-talet tog man ifrån alla judar deras tyska nationalitet.
Min mor och far
var aldrig intresserade av att bli tyskar igen.
Men de hade kunnat få bli det.
Tyskland var ett avklarat kapitel. Jag hör inte hemma där.
Jag längtade efter att bli britt.
Livet utan pass är väldigt komplicerat.
Men jag bestämde mig för att det var dags att få medborgarskap.
När mitt tyska pass levererades till mitt hem
minns jag en stor känsla av upprymdhet.
Jag kände mig triumferande.
Vill du inte ha den här?
Kommer din flytt ske inom 28 dagar?
Ja.
Kommer din flytt ske inom 28 dagar?
Ja!
Nu inleder jag ett nytt liv.
Jag ska försöka bo i Tyskland.
Jag har aldrig bott där och kan inte ens språket.
Men min kropp hör hemma där.
Jag borde aldrig ha fötts här. Jag borde ha fötts i Tyskland.
Hej, mamma.
Det tar ett tag att packa.
Kan du köra fram lite?
Stanna!
Vill du ha lamporna?
Släng i dem. Hur som helst.
Jag gör mitt bästa, mamma.
BERLIN, TYSKLAND
Att emigrera till Tyskland möttes med stor förvåning.
Det var ju landet där mina mor- och farföräldrar
mördades tillsammans med många andra judar.
Det var landet som mina föräldrar flydde ifrån.
Min mor satte inte sin fot i Tyskland på många, många år.
Mamma.
Där ser man. Så det är här du bor?
Här är det.
Där ser man. Kära nån.
Vad fint.
- Sätt dig och tänd en cigarett. - Ja.
Ja, ett helt galleri där.
Väldigt, väldigt imponerande.
Nu måste du ta bort alla schnuckis, så att man ser böckerna.
Är det en utställning eller en bokhylla?
Nej, jag gillar mina schnuckis.
Att skapa ett hem här
har nåt att göra med att återfå stulna liv.
Men även mitt liv som jag inte har levt.
Ja.
Också att visa vad som kunde ha varit
och som förstördes utan nån annan anledning än dumhet.
Ja.
Men dumhet verkar sprida sig, tyvärr.
Folk behöver så klart syndabockar.
Och världen är så kaotisk nu.
Det är typiskt.
Det var judarnas fel igen.
Här upplever jag en hemsk kulturell dissonans.
Jag stötte på omedveten antisemitism.
- Är det inte bara nåt du tror dig se? - Nej.
Det är svårt att inte vilja vända sig om och springa iväg.
- Men vart? - Exakt.
- Det är ett judiskt öde. - Det är det judiska ödet.
Man hör inte hemma nånstans.
Och där man borde höra hemma har man det största problemet.
Processen med urvalet på rampen var full av incidenter.
När familjer slets ifrån varandra,
männen separerades från kvinnorna och barnen,
spred sig stor oro och upprördhet genom tåget.
Separationen av de som kunde arbeta spädde på detta.
För familjerna ville hålla ihop med alla medel.
Judarna har en stark familjekänsla.
De håller sig fast vid varandra likt snäckor.
Det gav alla som skulle utföra det monstruösa arbetet nåt att tänka på.
Det lämnade bestående intryck.
De flesta inblandade kom upp till mig under min inspektionsrunda.
Jag hörde samma fråga om och om igen.
"Är det nödvändigt att hundratusentals kvinnor
och barn måste utrotas?"
Jag, som hade ställt mig själv samma fråga
otaliga gånger djupt i mitt sinne,
avfärdade dem med "order från Führern".
Jag fick förklara att utrotandet av judarna
var nödvändigt för att befria Tyskland och våra ättlingar
från våra fiender en gång för alla.
Min farfar svalde på nåt sätt
nazisternas ideologi
och socialdarwinism totalt.
Det lätt vettigt för honom då - härskarrasen.
Auschwitz gavs till honom, och på grund av den människan han var
ville han göra ett utmärkt jobb.
SÖDRA TYSKLAND
Tack så mycket för ditt ord, Herre.
Tack för din kärlek, Herre. Ditt tålamod, Herre.
Du tar hand om oss som dina barn, Gud.
Tack för att du har välsignat oss.
Jag ber i Jesu namn. Amen.
- Nu äter vi, hör ni. Det är gott. - Damerna först.
Ät nu.
Jag är pastor för Bibelkyrkan i Stuttgart.
Vi har en internationell församling
med personal från USA:s militärbaser och andra utlänningar.
Vi har vår månatliga bönefrukost för män.
Det är bara männen i kyrkan som har en trevlig
och gudfruktig tid tillsammans.
Har alla tillräckligt med utrymme?
När han studerar tänker han bara på en man här idag.
En kristen man, vilken man som helst.
En man på 2000-talet. Vad är vårt uppdrag?
Bibeln säger att vi ska vara ledare.
Med ledarskap kommer ett stort ansvar.
Det är inte bara vad vi lär ut hemma
utan även hur vi beter oss och hur vi går med Gud varje dag.
Ja.
När jag blev kristen och läste Gamla testamentet
står det om fädernas synder.
Gud skulle återbesöka dem i tre eller fyra generationer.
Jag tänkte: "Oj."
Min farfar var en ambitiös och noggrann man.
Men till den graden att han blev ett monster.
Ett hänsynslös mördare. Han var inte vaksam.
Jag tror inte att vi kan bli massmördare,
men jag tror att alla människor
har möjligheten att gå i helt fel riktning.
Tack så mycket. Låt oss be.
När jag tänker på min farfars arv
har familjen Höss blod på händerna.
Folk lider fortfarande, även i min familj.
Det är nästan 80 år senare.
ÖSTKUSTEN, USA
Jag har inte sett min syster på 55 år
och ser fram emot att se henne.
Vi kanske kan prata lite om vårt
förflutna och vår barndom.
Jag har med mig en överraskning.
Som barn lekte vi Grodkungen.
Jag var Grodkungen och jag fick hämta
prinsessans gyllene boll
som hade hamnat i dammen.
Jag ville inte göra det.
Hej, Grodkungen.
Prinsessan!
Som du ser är jag Grodkungen med kronan.
Herregud. Titta på Grodkungen.
För 80 år sen föll bollen i dammen.
Herregud.
Du sa åt mig att leta efter den.
Det tog 80 år att hitta den.
Herregud. Kom in.
Jag måste gå...
Jag är lite instabil utan käppen.
Ja.
Oj, oj.
Herregud.
Du var modell för Balenciaga.
Ja.
Vi har båda åldrats en del.
Hur mår du?
Jag mår inte bra.
Cancern gör saker med min kropp.
Det är inte bra.
Man kan inte göra nåt.
Jag är glad nu när du är här.
Du är välklädd. Fina skor.
Endast det bästa är gott nog.
Där är mamma och pappa.
Ja.
Deras bröllopsbild.
Titta.
Du och jag vid swimmingpoolen.
Fint.
Min familj hade det fint i Auschwitz.
Min fru hade sitt blomsterparadis.
Barnen hade ett bekymmerfritt och njutbart liv.
På sommaren plaskade de runt i poolen i trädgården.
Men deras största glädje var när pappa badade med dem.
Det hände ofta hemma att jag plötsligt började tänka
på nån del av utrotningsprocessen.
Ofta när jag såg våra barn leka glatt
eller min fru vara överlycklig med den yngsta,
tänkte jag: "Hur mycket längre varar vår glädje?"
Jag har undrat.
När du läste pappas bok,
reflekterade du över den?
Nej.
Fick det dig att minnas nåt?
Jag har bra minnen.
Vi hade en vacker mor och far.
- Ja. - Vackra.
Många har det inte så bra...
- Ja. - ...i livet.
Det stämmer.
När han skriver i boken om att han var utanför gaskamrar
där kvinnor och barn fördes in,
hur känns det då?
Jag blev väldigt ledsen och drömmer mardrömmar ibland.
För han var den ende som sa vad som skedde där.
Han var en god människa.
Du menar för att han var ärlig i sin roll i massutrotningen?
Ja, han hamnade där och kunde inte ta sig därifrån.
Och er mor Hedwig?
Tror du att mamma visste mer
och var mer inblandad i hela historien?
Jag tror inte det.
Jag kan inte tänka mig det.
Om det var så
hade ju pappa nämnt det i sin bok.
Ja. Vi pratade aldrig om detta.
Mamma gick med på allt.
Ja.
Hon skyddade oss från allt
och gjorde allt fint för oss.
Mamma gick igenom mycket.
Ja.
Hon var alltid snäll.
Jag såg aldrig nåt hemskt i Auschwitz.
Allt var väldigt vackert hela tiden.
Sen tog kriget slut och allt rasade samman.
Det är synd att vi bor så långt ifrån varandra.
Vi kunde ha pratat om allt det här...
Ja.
...för att hantera det bättre.
Ja. I livet blir inte allt som man vill.
Det stämmer.
I slutet av 1942
informerades min fru av den regionala ledaren
av Övre Schlesien
om vad som hände i mitt läger.
Min fru frågade mig om det här stämde
och jag erkände att det var så.
Det var mitt enda brutna löfte till Reichsführer.
Förutom det sa jag inget till nån.
Jag tror inte att min mamma kände till nåt.
Hon kanske anade något.
Men jag är säker på att hon inte kände till detaljer.
Jag vill inte prata om det mer.
Tycker du...
Deprimerande.
- Är det deprimerande? - Ja.
Ibland tänkte jag till och med:
"Varför måste jag lida
så mycket fysiskt?"
Jag tänkte även:
"Är Gud arg på mig för att min pappa gjorde saker?"
Men jag kommer aldrig vara arg på min pappa.
Han måste ha varit en väldigt stark människa
för att leva så och göra vad han var tvungen att göra.
Så...
Vad han var tvungen att göra var att döda över en miljon människor.
Jag tänker inte så.
Titta på alla som ska ha dött i lägret.
Men alla överlevarna, varför dog de inte?
De lever fortfarande i...
De får pengar nu från Tyskland eller från det judiska folket.
Du vet...
Så... Tro på det du vill.
Tror du att du lever i förnekelse?
Nej. På vilket sätt?
Det var som det var.
Det var Tredje riket.
Det är länge sen.
Det är historia. Vad kan jag göra? Vad kan jag säga?
Ja må hon leva...
LONDON, STORBRITANNIEN
Ja, må hon leva
Ha den äran, kära mamma
Ha den äran på födelsedagen
Det är inget fel på din andning eller syretillförsel.
Snyggt.
Jag är nästan 100 år. Jag vet inte varför jag är så gammal.
Det måste finnas nån anledning.
Tack gode Gud, så är vissa av oss som levde då fortfarande vid liv.
Men när vi försvinner... Slut.
Mamma hatar födelsedagar och allt pyssel.
Hon vill bli lämnad ifred.
Men idag firar hon sin 98:e födelsedag.
Hon är omgiven av nära och kära.
Det är otroligt, Anita. Dina föräldrar
var så nära vänner med mina farföräldrar.
Ja, vi var väldigt bra vänner.
Min historia är en typisk judisk historia.
Judys farfar och min far levde lyckligt i Tyskland.
När problemen började
hade Judys familj intelligensen att flytta.
De uppmuntrade också min far att flytta.
Min far åkte till Palestina. Han kom tillbaka och sa:
"Jag vill inte bo i öknen."
Min Judys familj överlevde och min far gjorde inte det.
WROCLAW, POLEN
Det här är platsen som min familj kommer ifrån.
Nu heter det Wroclaw och är i Polen.
Det är inte Breslau längre, men kommer alltid vara det för mig.
Jag vill, jag måste,
jag är tvungen att länka samman delarna av vår familjs historia
till ett narrativ som lever vidare.
Så jag måste vara här.
För allt är en del av samma historia.
Jag minns min ungdom som väldigt lycklig.
Jag hade två systrar, Marianne och Renate.
Min far var advokat och min mor var en väldigt duktig violinist.
Det stod "kultur" med stora bokstäver i vårt hem.
Vi har en stor samling med foton från Breslau
och hemmet som min mor levde i. Det var ett bostadshus
som var vackert och hade en underbar terrass.
Jag visste att det inte stod kvar längre.
Men jag hade inte kunnat tänka mig vad som stod där istället.
ANITA RENATE MARIANNE MOR FAR
Vi var bara en normal familj.
Vi blev onormala när Hitler kom.
Gränserna stängdes.
Det var för sent för hela familjen att fly.
Och sen bröt kriget ut.
Det var så klart slutet på allt.
1942 började deportationen.
Mina föräldrar deporterades österut.
Mina morföräldrar fick
24 timmars varning av Gestapo.
Följande dag skulle de inrapportera sig
till den plats där judarna samlades in.
Så min mor tillbringade den sista kvällen med att packa
och min mormor grät i ett annat rum.
Jag vet att morfars hår blev grått den kvällen.
Min mor ville följa med föräldrarna, men min morfar sa:
"Nej, du kommer snart dit vi ska."
IZBICA, POLEN
Mina morföräldrar deporterades till en plats som hette Izbica.
Jag måste lämna nåt symboliskt.
Så att du vet att din dotters cello räddade hennes liv.
Otroligt nog lyckades morfar smuggla ut
två lappar till min mor och hennes syster.
Den sista var psalmen:
"Jag lyfter upp mina ögon när hjälp kommer från Herren."
"Skicka mat. Mamma kan inte skriva. Hon mår inte bra."
Jag tolkade det som att hon redan var död.
Jag har drivits av ett behov att skapa
nåt slags evigt minne för mina morföräldrar.
Det här hände. De här människorna fanns.
De råkade vara mina morföräldrar.
Det finns miljoner andra utan gravar.
Jag vill ringa min mamma.
- Hej, mamma. - Hej, var är du?
Ser du?
Vad är det?
- Dina föräldrar. - Va?
Det är bilder på dina föräldrar och ljusen jag har tänt.
Jag kan inte riktigt se. Väldigt fint.
Men jag vill...
Ja, nu ser jag.
Jag rökte framför mina morföräldrar och kände mig skyldig.
Så var är du exakt?
Jag står mitt i Izbica.
Det är väl bara en by, va?
Nej, jag är i en stor skog.
Vad är det?
Ett annat minnesmärke.
Vad står det?
Jag kan inte läsa hebreiska eller polska.
Men jag gjorde det jag ville.
Bra, bra.
Hej då.
ÖSTKUSTEN, USA
Att se min mors grav för första gången...
MAMMA 1908-1989
...är överväldigande. Att tänka på det förflutna...
Ja.
Alla minnena kommer tillbaka.
Det var inte lätt för henne efter kriget med fem barn.
Inga pengar.
MAMMA
Min syster gjorde rätt.
Det är anonymt.
Vi vet vem som ligger här och vem "Mamma" är.
Ingen annan behöver veta det.
HEDWIG HÖSS HÖLL SIG UNDER RADARN TILLS 1964.
HON VAR VITTNE VID RÄTTEGÅNGEN FÖR AUSCHWITZ-PERSONAL.
Vittne Hedwig Höss, hemmafru, Tyskland.
Hur gammal är du?
57.
57 år. Du är änka.
- Ja. - Och var bor du?
- Ludwigsburg. - Har du ett jobb?
- Nej. - Nej.
Jag vill veta vad vittnet lever på, och om hon får stöd av...
...organisationer som...
...hennes make tillhörde?
Hade din mor kontakt med andra ex-nazister?
Nej.
Vi fick inte mycket hjälp.
Vid två tillfällen fick vi ett paket från Sydamerika.
En gång fick vi besök av människor
som brukade jobba...
...med min far. De var bud.
Min mamma fick inte...
...änkepension eller nåt sånt.
För att din far var krigsbrottsling?
Ja.
Jag minns min farmor Hedwig.
Ibland besökte hon oss när vi var små.
Hon var en fin kvinna.
Mamma kände sig alltid lite hotad av henne.
Hon hade vitt förkläde och uppsatt hår.
Hon hade starka åsikter.
Jag pratade aldrig om Förintelsen med henne som barn.
Mamma sa
att det fanns en ovillighet att erkänna
att det faktiskt var ett massmord.
Miljoner människor hade dödats av hennes man.
Min farmor Hedwig Höss
fick en enkelbiljett för att besöka faster Püppi.
Men det sägs att hon tog cyanidpillret
som hon hade visat familjen flera år tidigare.
Hon hade det fortfarande.
Det för självmord under andra världskriget.
Alla fick ordern att begå självmord
om de blev tillfångatagna av fienden.
Vad säger du om ryktena att hon begick självmord
genom att bita i ett cyanidpiller?
Vem då?
- Din mor. - Aldrig.
Aldrig.
Vem sa det?
Det stämmer inte.
Jag vill dö som hon dog. Att somna och inte vakna.
Hon hade tankar om att allt gick fel,
men det hade kunnat gå bra, om man fick chansen.
Som hon sa, vi steg med den stjärnan och vi föll med den stjärnan.
Führern var död.
Min fru och jag fick samma tanke vid samma tillfälle.
Nu är det vår tur.
Vår värld hade rasat med Führern.
Fanns det en mening att fortsätta leva?
Vi skulle jagas. De skulle leta överallt.
Vi ville ta gift.
Vi gjorde det inte på grund av våra barn.
Senare ångrade jag det om och om igen.
Vi var som fastkedjade i den världen.
Vi borde ha sjunkit med den.
Jag visste att engelska poliser letade efter mig
och att min familj bevakades.
Man sökte konstant igenom deras bostad.
Engelsmännen dök upp med flera lastbilar soldater.
De hoppade ut med maskingevär.
De sprang mot oss som om vi var brottslingar.
De skrek: "Upp med händerna!" Vi stod mot väggen.
Vi hade hört att vår far flydde från ryssarna
eller nåt sånt.
Sen fick vi reda på att min far
hade bott på en stor gård vid danska gränsen.
Jag greps den 11 mars.
Min giftampull hade gått sönder två dar tidigare.
Jag behandlades väldigt illa av poliserna.
Jag visades upp som ett intressant djur.
Förhören var inte trevliga.
Jag kan inte klandra förhörsledarna. De var alla judar.
Nu ska jag träffa mamma och visa henne
några otroliga papper som jag tog emot för 48 timmar sen.
Jag tror att hon kommer att chockas.
"Jag, Rudolf Franz Ferdinand Höss,
med alias Franz Lang, har informerats
och bekräftar att det följande är sant."
Det är de första förhörsdokumenten
från när Rudolf Höss greps.
- Han hittades på flykt. - Herregud.
Vem skickade det här till dig?
Nån skrev till mig: "Min farbror dog nyligen.
De hittades på hans vind. Jag vet inte vad jag ska göra.
Kan jag skicka dem till dig?"
Vilket fynd.
"Jag skulle till Berlin i juni 1941 för att rapportera till Himmler.
Han sa ungefär det här.
Han ville att jag på fyra veckor skulle skapa
byggplaner enligt vissa instruktioner.
Han sa att uppgiften var så svår att han bara litade på mig.
Fångarna skulle gasas. Sen låstes dörrarna.
Två behållare med Cyklon B slängdes in genom små hål.
Folk dog inom 3 till 10 minuter.
Efter en halvtimme öppnades dörrarna.
Kropparna togs ut av en speciell grupp fångar
som var permanent anställda för det jobbet."
Vilket fynd.
Försök förneka det.
HÖSS VAR DEN FÖRSTA ATT DELGE DETALJER OM MASSUTROTNINGEN.
HAN KALLADES ATT VITTNA VID NÜRNBERGRÄTTEGÅNGARNA,
SOM HADE INLETTS FYRA MÅNADER INNAN HAN GREPS.
Visste offren vad som väntade dem?
De flesta gjorde inte det. Man vidtog steg för
att dölja det för dem
så att de inte skulle misstänka
att de skulle dödas.
HÖSS SKICKADES TILL POLEN FÖR ATT STÄLLAS INFÖR RÄTTA FÖR SINA BROTT.
FÜRTH, TYSKLAND, 1946
Den 25 maj, vår bröllopsdag av alla dagar,
kördes jag till flygplatsen och lämnades till polska myndigheter.
Ett amerikanskt plan tog oss till Warszawa.
Min älskade lille vän, behåll din kärleksfulla natur.
Livet, min kära pojke, tar dig för snart från barndomens värld.
Nu, din stackars pojke, har du bara din kära mamma kvar.
"Du förblir alltid pappas älskling."
Det var det sista brevet som jag fick från min far.
Min situation är ganska unik.
Jag bär på en massiv börda.
SÖDRA TYSKLAND
Under mina år som pastor har jag pratat med många.
ATT BRYTA GENERATIONERNAS FÖRBANNELSE
Liv präglade av prövningar, vedermödor...
...och kaos.
Vissa undrade om deras lidande
berodde på en förbannelse från en släkting.
Det är nåt som jag verkligen kan relatera till.
Att vara barnbarn till Rudolf Höss...
...den ökända hänsynslösa kommendanten i Auschwitz.
Tänk er att ha en sån person som er farfar.
Folk säger: "Som far, som son."
Så jag tänkte på mitt eget beteende.
Är jag som min farfar?
Är jag på nåt vis som honom?
När jag först läste Andra moseboken kapitel 20, vers 5
skrämdes jag av tanken att ha fötts
i den andra generationen efter Rudolf Höss.
Gud var arg på mig...
...på grund av den hemska kallblodiga ondskan
som min farfar hade tillfogat judarna.
Guds folk, Israels folk.
Och givetvis många andra.
Låt mig läsa igen vad Gud säger i vers 5.
"Jag låter straffet för fädernas missgärning
drabba barnen
i tredje och fjärde släktledet."
Men Gud säger att generationens förbannelse
och skulden, lidandet och smärtan som följer
kan upphävas genom uppriktig ånger.
Så vad som bryter förbannelsen
är blodet av Guds lamm och Han är Jesus Kristus.
Tro och du blir räddad.
Förintelsen kastar en lång skugga.
Traumat finns inte bara på de överlevandes sida.
Hur många tyska familjer är traumatiserade?
De vet, eller vet inte, vad deras farfar gjorde.
Med ett väldigt litet A ser jag mig själv som aktivist.
En av nyckeldelarna är att jobba med och förstå
erfarenheten hos barnen till förbrytarna.
Resan till London handlar om att hälsa på min mor.
Den här gången har jag ett stort önskemål.
Det ger mig viss ångest.
Hej, mamma.
- Åh, Maya. - Här är jag.
- Jag är framme. - Bra. Var resan bra?
Ja, inte så illa, om man jämför.
- Hur är det? - Jag är okej.
Några nyheter?
Jag kan inte längre köra, så jag känner mig fast.
Men jag vänjer mig.
Så är det. Det är inget att göra.
Så, mamma...
Jag ska träffa sonen till kommendanten
och sonsonen till kommendanten i Auschwitz.
Ja.
Jag är delvis motiverad, eller faktiskt
till stor del motiverad, av vad du har sagt.
- Vad tycker du? - Det är fantastiskt.
Eftersom hatet är kvar
och antisemitism fullständigt blomstrar
är det viktigt att prata om dessa saker.
Jag ville fråga om du kan tänka dig att komma till Auschwitz med mig.
Nej. Mitt Auschwitz är annorlunda än ditt Auschwitz.
Du har inte varit i det.
Du har inte varit i den situationen då du inte vet
om du ska leva en timme till eller inte.
Du vet inte hur mitt Auschwitz är.
Jag vill låta det vara.
Jag har inget emot att träffa Höss son.
Men jag åker inte till Auschwitz.
Ni borde komma hem till mig. Jag har funktionshinder.
Alla som vill nåt får komma hit.
Vilken tanke.
- Vad då? - Kaffe und kuchen hos dig.
Ja, varför inte, om det ändå blir kuchen?
OŚWIĘCIM, POLEN
Så det här är Oświęcim.
Staden kommer alltid att vara känd som Auschwitz.
Det är märkligt att det finns en stad
så nära koncentrationslägret.
När jag fick möjligheten att göra sällskap
med sonen till kommendanten, som aldrig hade varit i lägret...
...och hans son i min ålder, så att jag kunde se dem
bevittna vad de aldrig har sett tidigare,
kändes det som en pervers gåva.
Jag har aldrig känt behovet att åka till koncentrationslägret.
Vi kan inte resa tillbaka i tiden. Vi måste handskas med nutiden.
Kai bad mig åka dit.
Han trodde att det kunde vara bra.
Jag träffade familjen Höss på ett café första gången.
Det låg i den sista synagogan i Oświęcim.
Förr fanns det här ett blomstrande judiskt samhälle.
Det var som om tiden stått stilla. Ingen av oss kunde andas.
- Hej. - Det är svårt att hitta ord.
Ja, jag vet.
Det har varit tungt i mitt hjärta.
Ja.
Jag kan bara be om förlåtelse. Det är allt.
För mig blir det väldigt svårt att gå dit imorgon...
...och se med egna ögon...
...vad jag har läst om.
Ja, det förstår jag.
Enligt Reichsführer SS Himmlers önskan
blev Auschwitz mänsklighetens största utrotningsanläggning någonsin.
När han personligen gav mig ordern
att förbereda en plats för massutrotning i Auschwitz
och personligen utföra utrotningen
insåg jag inte alls omfattningen och konsekvenserna.
Ordern var ovanlig och monstruös.
Men rättfärdigandet gjorde utrotandet rätt för mig.
ANITA LASKER, BBC APRIL 1945
En doktor och en kommendant stod vid ramperna när tågen kom.
Urvalet skedde framför våra ögon.
Höger, vänster, höger vänster.
Höger betyder liv, vänster skorstenen.
Så det här är krematoriet.
- Gaskammaren. - Ja.
Som...
...tro det eller ej, låg hundra steg från
platsen där min mor och orkestern spelade.
Alla tågen anlände
och fick höra musik. Och människorna...
...som anlände till sin död...
...togs till den här byggnaden.
De ombads ta av sig kläderna.
De trodde att de skulle duscha.
Man sa åt dem att lägga skorna och kläderna prydligt,
så att de kunde hitta dem igen.
Inom 30 minuter gasades de.
Det är chockerande hur det fanns en ond lögn,
så att människorna trodde att det fanns nåt...
...positivt här och att de kanske var trygga här.
De fick vika sina kläder.
De skulle duscha.
Kanske för att se till att folk inte drabbades av panik.
För om alla tusentals fick panik...
- Ja. - ...hade det blivit väldigt svårt
att kontrollera dem. Det är så hemskt.
Schrecklich, som man säger på tyska. Fasansfullt.
Sen kommer insikten. "Vem gjorde det här?"
Det är ingen annan än min farfar.
Det är hemskt att se...
...vad han gjorde här.
Det är svårt att tro och för mig är det en stor chock.
Ja.
Eftersom...
...vi kände honom som en annan människa.
170 METER FRÅN FAMILJENS HÖSS HEM
Jag bevittnade själv döden genom fönstret till gaskammaren.
Jag bevittnade alla processer.
Jag bevittnade, dag och natt,
hur man drog ut och brände kropparna.
Man tog bort tänderna.
Man klippte av håret. Skoningslösheten pågick i timmar.
Jag var tvungen att göra allt det för jag måste visa alla
att jag var villig att själv vara närvarande
och göra det jag krävde av mina mannar.
Doften från brännandet fördes många kilometer bort.
Så hela befolkningen pratade om att man brände judar.
Ingen gjorde vad han gjorde i en sån omfattning.
Det är ett faktum,
ett obestridligt faktum, att min farfar är
den största massmördaren i människans historia.
Jag är mållös.
Jag vet inte vad jag ska säga.
Det är hemskt för mig.
Är det oväntat? Är det som du föreställde dig?
Nej.
Det här är omöjligt att föreställa sig.
Nej.
Vi kan bara hoppas att det inte händer igen nånstans...
...och att vi har lärt oss av det.
Jag tror inte det.
För då hade det inte funnits antisemitism igen som det gör nu.
Må allmänheten fortsätta se i mig den blodtörstiga besten,
den brutala sadisten,
mördaren av miljoner.
För den stora massan kan inte tänka sig
att kommendanten i Auschwitz är nåt annat.
De kommer aldrig förstå att han också hade ett hjärta.
Rudolf Höss.
Jag tror att han försökte förbättra sin image lite.
Han hade nått slutet. Döden var oundviklig.
HÖSS DÖMD
Rudolf Höss, lojal tjänare till den kriminella nazistregimen
har dömts till döden av Nationaltribunalen.
Rudolf Höss, skapare av historiens största dödsläger
är en typisk representant för den tyska nationen.
Blind disciplin, hemsk grymhet, girigheten hos dem med makt.
Vad är en dödsdom, med tanke på hans enorma brott?
Nu vet jag vad min far gjorde i Auschwitz.
Det fanns ett pris att betala för det.
Det var död via hängning.
Det här är det sista som Rudolf Höss, min farfar, sa innan avrättningen.
"Mitt samvete driver mig att göra följande uttalande.
I min fängelsecells isolering har jag fått den bittra insikten
att jag har syndat allvarligt mot mänskligheten.
I Auschwitz utförde jag en del av den grymma planen
hos Tredje riket för mänsklig utrotning.
Jag orsakade hemskt lidande hos människor och mänskligheten.
Jag ska betala med mitt liv för vad jag är ansvarig för."
Jag hör dig.
"Må Gud förlåta mig en dag för vad jag har gjort."
Tror du att nåt som Förintelsen kan hända igen?
Nåt sånt kan hända igen.
Titta på världen nu. Den ser annorlunda ut.
Det kan hända igen, för vi människor beter oss hemskt vidrigt.
LONDON, STORBRITANNIEN
Jag har aldrig träffat en överlevare från koncentrationslägret.
Jag fick gåshud.
Mitt hår ställde sig upp.
Vi såg och upplevde Auschwitz från olika perspektiv.
Jag kände blodskuld.
- Tack. - Kom in.
Min mamma, Anita Lasker Wallfisch.
- Ett historiskt ögonblick. - Ja, vem hade trott det?
Otroligt.
Underbart. Fantastiskt.
Sonen till kommendanten i Auschwitz sitter i Anita Laskers hem.
Hur är det möjligt?
Ja.
Var du i Auschwitz för första gången?
Ja.
Det var modigt av dig att göra det här.
Det är ett steg att ta.
Men jag kan inte förändra nåt.
Det kan ingen.
Min far var en stolt tysk.
Järnkorset.
Vi var tyskar.
Det är galet.
Vi lever med skulden.
- Ja. - Ja.
Du fick inte frågan om vems son du ville vara.
Inte jag heller.
Hatar du din farfar nu? Hur känner du?
Ja, det kan jag säga.
- Jag hatar honom. - Och du?
Hatar du din far eller är han fortfarande den snälla pappan?
Nej...
- Ingetdera. - Ingetdera. Du är neutral nu.
Annars skulle det vara olidligt.
- Ja. - Ja.
Det är en väldigt märklig situation att vi sitter här tillsammans
och pratar om de hemska dagarna.
Där var du, och visste inget om det.
För det fanns ett staket mellan skräcken och det normala livet.
För nån som din far antar jag att judarna verkade vara skadedjur.
- Inte människor, skadedjur. - Ja.
Ni behöver judarna för att skylla era tillkortakommanden på.
Ja.
"Alla judar är rika", och allt sånt. De är bara människor.
Det är dags att sluta med det dumma judehatet.
Judarna är Guds utvalda folk.
Men för vad är vi utvalda? Känner du till den judiska bönen...
Varför inte välja några andra
som ett utvalt folk? Vad har vi gjort?
Idag är en pojke med en kippa inte utom fara.
Så vi har inte gjort så stora framsteg.
Vi har fortfarande mycket kvar att göra.
Vi i den andra generationen har ett ansvar
att fortsätta kommunicera
och prata om mänskligheten och bristen på...
Och se till att det aldrig glöms bort.
Man kan inte förlåta vad som hände.
Men det viktiga är att vi pratar med varandra.
Och förstår varandra.
Nu går vi till nästa steg, inte vad vi har gjort
utan vad vi gör nu. Det är det viktiga.
Ja, det var verkligen ett unikt tillfälle.
Sonen till Auschwitz kommendant gick in i mitt hem,
satte sig ner framför mig och sen drack vi en kopp kaffe.
På ett sätt var det fint.
Min farfar Rudolf Höss
var avgörande i utrotningen av två tredjedelar av Europas judar.
Trettio år efter att han tog sig igenom Judeen-öknen
under första världskriget grundades en judisk stat här.
Hoppet var att den skulle skydda framtida generationer.
TILLÄGNAD DENNIS BLAIR