Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Čudno se osećam što sam sa svojim ocem u Judejskoj pustinji,
koju je još njegov otac prešao tokom Prvog svetskog rata 1917. godine,
dok je bio najmlađi podoficir u nemačkoj vojsci.
Trideset godina kasnije, pred kraj života, napisao je:
„Život i smrt Jevreja prava je zagonetka koju nisam umeo da rešim.”
Do tada, ubio je više ljudi nego bilo koji čovek u čitavoj istoriji.
SENKA KOMANDANTA
OSVJENĆIM, POLJSKA
ULICA LEGIJE
Sećam se da je bilo veće.
Godina mog rođenja,
izgleda da je zgrada sagrađena 1937. godine.
Ovde dole...
Ovo je bilo tvoje malo carstvo kad si bio mali.
Ovo je bila dnevna soba.
HANS JIRGEN HES
Ovde su bili kožni trosedi
i braon fotelje.
Uvek bi nam bilo lepo
kad bismo bili u dnevnoj sobi.
Za Božić ili rođendane
cela porodica bi bila na okupu.
Moj otac nije nosio uniformu,
već belu košulju
sa leptir-mašnom,
a u ruci bi držao cigaru.
Baka mi je to dala.
Pogledaj.
Da. Da.
To je nakon rođenja moje najmlađe sestre.
Osamdeset godina kasnije.
Moj otac bio je Rudolf Hes,
komandant Aušvica.
Moja porodica preselila se u Aušvic
kad sam imao tri ili četiri godine.
Živeli smo u neposrednoj blizini njegovog posla.
STOP!
Kao deca, mislili smo da je to zatvor...
STOP!
...i da je on tamo upravnik.
IZA ZIDA PORODIČNE BAŠTE, UBIJENO JE VIŠE OD MILION LJUDI.
VEĆINA SU BILI JEVREJI.
Jeziva i senzacionalna
bila je izjava bivšeg komandanta
koncentracionog logora Aušvica, Rudolfa Hesa.
RUDOLF HES, NIRNBERG, 1946.
Godine 1941, tokom leta,
bio sam pozvan u Berlin kako bih primio naređenja
lično od Himlera, rajhsfirera SS-a.
Rekao mi je:
„Firer je izdao naređenje
u vezi sa 'konačnim rešenjem jevrejskog pitanja.'
Mi, SS, moramo ovo naređenje sprovesti u delo.
Ako se ne sprovede u delo
u ovom trenutku,
Jevreji će u tom slučaju kasnije uništiti ceo nemački narod.”
U redu.
Pogledaj.
Da.
Moj bombarder.
Ko je to napravio? Odakle je to?
To se ne može kupiti u prodavnici.
Ne, ne.
Jedan od zatvorenika napravio ga je sa svojom grupom.
Napravili su ga za tebe? - Da.
Za moj rođendan.
Jevrejski zatvorenici?
KAJ HES
Ne znam ko su bili.
Mislim da nisu bili Jevreji, već Poljaci.
U redu. - Dobro.
Imao sam zaista lepo i idilično detinjstvo u Aušvicu.
Moja sestra Pipi i ja bili smo uvek zajedno.
Veslali bismo na reci sa mojim ocem
ili bismo se igrali sa kucama u bašti.
Ovuda se išlo do spavaćih soba.
Ovde smo mogli da gledamo kroz prozor.
Tamo je bio veliki travnjak,
a na kraju je bio krematorijum.
Mogao si odavde da vidiš krematorijum? - Da.
Tada nije bilo drveća.
Bio sam dete i nisam uspeo da shvatim šta se tamo dešava.
Ništa nisam znao.
Na varšavski aerodrom sleće avion
sa bivšim nacističkim funkcionerima,
koji su tokom okupacije
bili na važnim pozicijama u Poljskoj.
Optuženi su za veliki broj zločina protiv čovečnosti.
Bekman, bivši zapovednik Gestapoa u Krakovu.
Daume, ovlašćeni predstavnik nemačke vlade u Poljskoj.
Hes, komandant koncentracionog logora Aušvic.
Ovaj čovek je priznao
da je odgovoran za nasilnu smrt
više miliona ljudi.
Sud u Varšavi odlučivaće o krivici ovih ljudi.
ČEKAJUĆI SUĐENJE U ZATVORU, RUDOLF HES NAPISAO JE AUTOBIOGRAFIJU.
Ja nisam pisac.
Pisanje mi nikada nije bilo jača strana.
Zapisao sam sve onako kako pamtim.
Život mi je bio šarolik i raznovrstan.
PALESTINA, PRVI SVETSKI RAT
Sudbina me je vodila kroz sve uspone i padove u životu.
Imao sam dve vodilje
otkako sam se vratio kao čovek iz rata u koji sam ušao kao školarac.
Svoju domovinu i svoju porodicu.
Moj otac nam nikada ništa nije pričao o svom poslu,
baš ništa.
Mislim da je radio papirologiju, da je sređivao stvari,
i to je sve.
Ne mislim...
da je on lično uradio nešto. Ne mogu to ni da zamislim.
Mislite na masovna ubistva?
Da.
Postao sam komandant novog logora, Aušvica.
Nisam očekivao da ću tako brzo postati komandant.
A to nije bio lak posao.
HESOV ZADATAK BIO JE DA IZGRADI NAJVEĆI NEMAČKI KONCENTRACIONI LOGOR.
U PITANJU JE BILO OGRANIČENO PODRUČJE OD 38 KVADRATNIH KILOMETARA
KOJE SU NACISTI ZVALI „ZONA INTERESA”.
Ni iz čega i bez ikakvih sredstava
trebalo je da izgradim nešto ogromno u veoma kratkom roku.
Logor je trebalo da grade ruski ratni zarobljenici.
Ali oni su stigli potpuno oronuli.
Neprestano smo im davali dodatne obroke, ali nije vredelo.
Umirali su kao muve.
Slučajevi kanibalizma nisu bili retki.
Od preko 10 000 ruskih ratnih zarobljenika
koji su planirani da budu glavna radna snaga,
samo nekoliko stotina preživelo je do leta 1942. godine.
Himler je posetio Aušvic i sve je detaljno pregledao.
Prošli smo kroz celu Zonu interesa.
Neprestano sam mu ukazivao na nedostatke koje je i on primetio.
Vikao je na mene jer sam neprestano pričao o užasnim uslovima.
„Neću više da slušam o problemima.
Za jednog vođu SS-a problemi ne postoje.
Njegov zadatak je da ih otkloni.”
Mislim da je grozno
to što je radio i što je osmislio.
Govorim o višegodišnjem planiranju tog koncentracionog logora,
te najveće mašinerije za istrebljenje koja je ikada postojala.
To je on osmislio. On je osmislio Aušvic.
TRI KILOMETRA OD HESOVE KUĆE
IZGRAĐEN JE VELIKI NOVI LOGOR AUŠVIC-BIRKENAU.
U GASNIM KOMORAMA MOGLO JE BITI UBIJENO PREKO 10 000 LJUDI DNEVNO.
Aušvic je postao jevrejski logor,
sabirni logor za Jevreje, što do tada nije viđeno.
Za Jevreje u Aušvicu nije više bilo nade.
Svi do jednog bili su svesni da su osuđeni na smrt.
KOMANDANT AUŠVICA AUTOBIOGRAFIJA RUDOLFA HESA
Ciklon B neprestano se koristio za deratizaciju u Aušvicu.
Odlučili smo da koristimo taj gas za masovno uništenje.
„Lično sam gledao ubijanje noseći gas-masku.
Vrata su bila zatvorena, a gas se ubacivao kroz otvore.
Neko je viknuo 'gas!' I došlo je do jakog...”
...jakog vikanja i guranja prema vratima.
Ali izdržala su pritisak.
Otvorena su tek nakon nekoliko sati pošto se komora provetrila.
Nisam siguran koliko je samo ubijanje trajalo,
ali se dugo vremena mogla čuti buka.
Tada sam prvi put video leševe na gomili.
Nisam razmišljao o samom ubijanju.
Takvo je bilo naređenje koje sam morao da izvršim.
Kad sam prvi put čitao memoare mog dede,
činilo mi se da je on kao neki klinički posmatrač,
koji posmatra sebe i sve ono što radi.
Bio je veoma hladan, kao naučnik koji posmatra beživotni eksperiment.
Tako sam shvatio koliko je on zapravo bezosećajan.
JUŽNA NEMAČKA
U mojoj porodici nije se mnogo pričalo o Aušvicu.
Tata je uvek bio rezervisan po tom pitanju.
Može se reći da je to ćutljiva generacija.
Oni zapravo veoma malo pričaju o tome.
On čak ni danas ne priča o tome.
Deda, šta si radio kad si bio dete?
Odavno želim da te pitam
da li je neko u tvojoj porodici svirao neki instrument?
Jednom sam dobio frulu,
ali nije mi to bilo zanimljivo.
Zapušio sam rupe graškom.
Frula mi je služila da duvam i gađam graškom.
Tako je bilo.
Pravili smo razne gluposti.
Imali smo sve, čak i bazen.
Malo me uhvati strah kad pomislim
da se na jednom mestu odvijao srećan porodični život,
u veoma lepoj atmosferi punoj radosti i zabave,
gde se deca igraju i uživaju, a samo nekoliko stotina metara dalje,
iza zidova,
ljudi su ubijani na mestu ograđenom bodljikavom žicom.
Zapanjite se kad pomislite na to.
Jeste li znali šta se dešava iza zidova?
Nismo.
Jednom sam shvatio da je neko ubijen blizu ograde
jer je pokušao da pobegne.
Pričao sam o tome neko vreme sa bratom i sestrama.
Ali osim toga, ništa nismo ni znali ni videli.
Nikakav dim.
Dobro pamtim kad sam bio dete,
ako bi nešto imalo opor miris ili miris paljevine,
ja bih to primetio...
Sigurno bih primetio dim i pepeo.
Ne, nisam video ni da leti pepeo ni oblake dima.
Toga nije bilo.
Misliš li da je moguće
da sada potiskuješ nešto čega si tada bio svestan?
Da je bilo nešto čudno,
da je bilo dima,
ja bih to primetio. Znao bih za to
i mnogo bih zapitkivao jer...
Nikada mi ne bi palo na pamet
da oni spaljuju ljude.
Zaista mi je teško da poverujem
da baš ništa nisu osetili, čuli ili videli.
Mislim da moj otac podsvesno
potiskuje neka svoja iskustva.
Potiskuje sve negde veoma duboko,
i onda se zaista ničega ne seća.
Tako štiti sebe i svoj um.
BBC INTERVJU, APRIL 1945.
Ovde Anita Lasker, nemačka Jevrejka.
U Aušvicu,
žive ljude bacali su u vatru.
Ostali su ubijani u gasnim komorama.
Moja baraka bila je udaljena oko dvadeset metara
od jednog od pet dimnjaka.
Sve sam videla svojim očima.
A sve se odigravalo uz muziku.
Ja sam lično bila u orkestru.
LONDON, UJEDINJENO KRALJEVSTVO
U Aušvicu, ljudi su ubijani na najprefinjeniji način.
ANITA LASKER-VALFIŠ
Ljudi su ubijani u gasnim komorama.
To mesto puno je crnog dima i jezivog smrada. Pravi pakao.
Aušvic je „Pakao na zemlji”.
Kad sam stigla u Aušvic,
ispostavilo se da tamo postoji orkestar
kojem je potreban violončelista. Nisu imali violončelistu.
Čini se da je moj dolazak bio veliki i važan događaj.
Samo sam ja svirala violončelo u logorskom orkestru,
a to je tamo bila odlična pozicija.
Upravo to mi je spaslo život.
Moja majka preživela je ubistvo svojih roditelja.
MAJA LASKER-VALFIŠ
Bila je svedok ubijanja miliona drugih, izgladnjivali su je.
Svih užasa koji se mogu zamisliti.
Dužnost nam je bila da sviramo marševe
za hiljade ljudi koji su radili u fabrikama
u okolini Aušvica.
Pošto su Nemci voleli sve što je prefinjeno,
morali smo da sviramo marševe kako bi radnici mogli
da izlaze uz muziku.
To je takođe bilo osmišljeno kao zabava za stražare.
Vojnicima je bilo dosadno da budu stražari u Aušvicu.
Tada nije bilo televizije ni bilo koje druge zabave.
Nakon rata sam saznala da je svaki logor imao orkestar.
I komandant logora u kom sam ja bila iznenada je pomislio:
„Svi imaju muziku, želim i ja muziku.”
Svirali smo i nadali se da ćemo preživeti.
Tako je to bilo.
Mama, posmatrala sam tvoju futrolu za violončelo.
To je kao...
Kao spomenik, zar ne?
Da. - Simbol tvog života kao violončelistkinje.
Znam.
ANITA LASKER-VALFIŠ, VIOLONČELISTKINJA ENGLESKI KAMERNI ORKESTAR
Moja majka pronašla je način
da i nakon holokausta opstane, a to je ćutanje.
U ćutanju je pronašla utehu.
Kad sam došla ovde, samo sam želela da sve nadoknadim.
Svoj izgubljeni život i mladost.
Kad sam došla u Englesku, niko nije ništa pitao o Aušvicu.
Tako da smo odlučili da o tome ne govorimo.
Nismo o tome govorili punih pedeset godina.
Jednom su me deca pitala
zašto im nikada ništa ne pričam o tome.
Kao dete, bila sam svesna da postoje zabranjene zone.
Sve što je nemačko bilo je loše.
Nekako se smirite u nekom stanju neznanja,
ne znajući činjenice, ali imajući osećaj
da postoji nešto zaista strašno u pozadini.
Kao psihoterapeut znam da deca onih koji su preživeli holokaust,
a ja sam jedna od njih, mogu da naslede traume
koje se nalaze unutar psihe
i nemaju nikakav oblik, ne mogu se opisati rečima,
jer te reči nemaju kontekst.
Ja sam to osetila još u ranom detinjstvu.
Ali niko tada nije uviđao uticaj holokausta
na narednu generaciju.
Ovo je bila moja soba.
To je bila moja prva soba,
ali nije bila baš neko mesto sreće.
Kad pogledam sebe na slikama na kojima imam manje od dve godine,
obuzme me neka tuga.
Na ovim slikama vidi se dete koje očajava.
Dete koje nije blago debeljuškasto,
već deformisano.
Moja borba kroz život nekako je simbolizovana na ovim ranim slikama.
Moja majka nije bila tu.
Na slikama se vidi nesposobnost
da se brinu o meni onako kako mi je bilo potrebno.
Naravno, sve je to bila
posledica onoga što je moja majka preživela tokom holokausta.
Ja nisam adekvatna majka za svoju ćerku.
Veoma sam jednostavna.
Traume moraju da se zaborave i da se nastavi sa životom.
Kad se doživi neverovatan užas
kroz koji sam ja prošla, zaista je veoma teško
osećati empatiju.
Znaš da sam ja osoba kojoj ništa ne treba.
Zato ne razumem zašto je tebi uvek trebalo sve.
To je za mene bila kletva.
I još uvek je.
Želela sam nešto što mi nije bilo dostupno.
Želela si svoju majku kod kuće pored sebe.
Tako je.
Razumem. Ali za mene... - Da.
...tvoja majka nije bila kod kuće da bi zarađivala.
Da, da. - Ali kako dete to da shvati?
Da. Naravno. - Da.
Vidim da misliš da smo nas dve veoma različite.
A misliš li da smo u nečemu slične?
Morala bih duže da razmislim.
- Stvarno?
Da.
Zanimljivo je da ceo svoj život
imam osećaj nepripadanja
britanskom društvu u svakom smislu,
ili opšteg nepripadanja,
i da je sve u životu bila izrazita borba.
Meni je bilo dobro,
imala sam ispunjen život u Engleskoj,
a ti to nisi ostvarila.
Za tebe je ovo bilo utočište. - Da.
Važno je iz ove perspektive razumeti kakva je bila situacija u Nemačkoj.
Bila je velika nezaposlenost, a zatim se pojavio divni gospodin Hitler.
Odjednom smo postali neko.
Nacionalsocijalizam doživeo je veliki uspeh.
Smatrao sam da je nacionalsocijalistički pogled na svet
jedini prikladan za nemački narod.
Antisemitizam nije ništa novo.
Uvek je postojao širom sveta.
Ali postaje uočljiviji kad se Jevreji previše ističu
u svojoj potrazi za moći.
Želeo bih da naglasim da nikada nisam mrzeo Jevreje,
ali smatrao sam da su neprijatelji našeg naroda.
Može pitanje?
Ova knjiga postoji već godinama.
Zašto je nikada nisi pročitao?
Nedavno sam saznao da postoji knjiga koju je on napisao.
Ranije nisam to znao.
Niko mi nije rekao.
Znam da smo kod kuće imali tu knjigu na nemačkom.
Bila ti je dostupna.
Možda je nisi pročitao,
ali knjiga „Komandant Aušvica”
bila je godinama u našoj kući.
Tamo sam je prvi put pročitao na nemačkom.
Knjiga je bila bakina.
Mama mi nikada nije rekla da ta biografska knjiga postoji.
Da smo je imali, ja bih to znao
i pročitao bih je. Zato mi je čudno.
Ne znam.
Zašto ste izbegavali da se suočite sa porodičnom prošlošću?
Znate, holokaust je nešto strašno.
Samo nisam želeo...
Nisam hteo da se opterećujem time.
SEVERNA NEMAČKA
KOMANDANT AUŠVICA
„Zatvorenici koji su pripadali jedinici Zonderkomando imali su zadatak
da obezbede da se proces svlačenja odvija brzo
kako žrtve ne bi imale vremena da razmišljaju.”
Jednom se dvoje male dece toliko uživelo u svoju igru
da nisu hteli nikako da dopuste majci da ih odvuče od te igre.
IZABRANI ZA GASNU KOMORU
Čak ni Jevreji iz Zonderkomandoa nisu hteli da odvode decu.
Nikada neću zaboraviti izraz majke u očima
dok je molila za milost, pošto je sigurno znala šta se dešava.
PRED ULAZAK U GASNU KOMORU
Oni koji su bili u gasnoj komori već su postajali uznemireni.
Morao sam nešto da uradim. Svi su gledali u mene.
Dao sam znak podoficiru.
Uzeo je decu koja su se žestoko borila
u njegovim rukama i uneo ih je u gasnu komoru sa majkom
čiji su krici bili srceparajući.
Takođe sam video kako jedna žena pokušava da izgura decu iz gasne komore
dok su se vrata zatvarala.
Plačući i vrišteći, rekla je: „Pustite barem moju decu da žive.”
Posmatrajući žene kako ulaze u gasne komore sa decom,
često sam pomišljao na svoju porodicu.
Kad sam pročitao da je bio tamo
i gledao kako decu i žene
odvode u gasnu komoru...
I da je mislio na nas, na svoju decu, i svoju ženu...
Voleo bih da to nisam pročitao.
To je užasno.
Zaista nisam verovao u to.
Ali...
Pošto je on sam tako napisao, mora biti istina.
LONDON, UJEDINJENO KRALJEVSTVO
Potičem iz potpuno asimilovane nemačko-jevrejske porodice.
Moja otac bio je vojnik u Prvom svetskom ratu
kome je dodeljen Gvozdeni krst. Da, mi smo bili Nemci.
Bili smo i Jevreji, ali nismo upražnjavali jevrejsku veru.
MOJ OTAC
Nažalost, moj otac bio je totalni optimista.
Rekao je da Nemci ne mogu da budu toliko glupi.
A zatim je shvatio da Nemci jesu glupi.
Tokom tridesetih godina, svim Jevrejima u Nemačkoj oduzeto je državljanstvo.
Zbog toga moji roditelji
nikada nisu hteli da ponovo dobiju nemačko državljanstvo,
iako su na to imali pravo.
Završila sam sa Nemačkom. Ne pripadam tamo.
Jedva sam čekala da dobijem britansko državljanstvo.
Život bez pasoša veoma je komplikovan.
Odlučila sam da treba da uzmem svoje državljanstvo.
Kad mi je nemački pasoš stigao na kuću,
sećam se da sam bila sva ushićena.
Likovala sam.
Zar ne želiš ovo?
Da li ćete se preseliti u narednih 28 dana?
Da.
Da li ćete se preseliti u narednih 28 dana?
Da.
Sada počinjem novi život.
Odlučila sam da pokušam da živim u Nemačkoj,
u zemlji u kojoj nikada nisam živela i čiji jezik ne govorim.
Ali moje telo tamo pripada.
Nije trebalo da se rodim ovde. Trebalo je da se rodim u Nemačkoj.
Zdravo, mama.
Biće mi potrebno vremena da utovarim.
Možeš li malo napred?
Stani!
Želiš li ove svetiljke?
Samo ubaci ili kako god. - Dobro.
Dajem sve od sebe.
BERLIN, NEMAČKA
Odlazak u Nemačku izazvao je neke čudne reakcije.
Jer to je, pre svega, zemlja u kojoj su moji baba i deda
bili ubijeni, kao i mnogi drugi Jevreji,
kao i zemlja iz koje su moji roditelji pobegli.
Naravno, moja majka dugo vremena nije kročila u Nemačku.
Mama.
Dakle, ovde živiš?
Da, ovde.
Pa... Bože moj!
Izgleda prelepo.
Sedi i uzmi cigaretu. - Dobro.
Da, tu je čitava galerija.
Veoma impresivno.
Treba da skloniš sve te drangulije kako bi knjige mogle da se vide.
Je l' to mesto za izložbu ili polica za knjige?
Ja volim moje drangulije.
Mislim da moje preseljenje ovde
ima veze sa pokušajem da povratim ukradene živote,
kao i moj neproživljeni život.
Da.
I da pokažeš
šta je moglo da bude i šta je uništeno zbog gluposti.
Da. Da.
Nažalost, čini se da gluposti nema kraja.
Očigledno je da su ljudima potrebni žrtveni jarci
koje bi da okrive što je svet u haosu.
To je tipično.
Opet su Jevreji ispali krivi.
Stalno sam osećala to prisustvo, taj užasan kulturni nesklad.
I bila sam suočena sa nesvesnim antisemitizmom.
Jesi li sigurna da ne umišljaš? - Ne, ne umišljam.
I ponekad je teško ne poželeti da se samo okreneš i pobegneš.
Ali gde? - Pravo pitanje.
Takva je sudbina Jevreja. - Takva je sudbina Jevreja.
Ne pripadaš nigde? - Da.
A tamo gde bi trebalo da pripadaš, tamo imaš najveći problem.
Tokom selekcije dešavali su se razni incidenti.
Kad su porodice bile razdvojene,
muškarci odvojeni od žena i dece,
velika uznemirenost širila sa tokom transporta.
Tome je takođe doprinelo odvajanje onih koji su sposobni za rad.
Jer porodice su po svaku cenu želele da ostanu zajedno.
Jevreji imaju veoma razvijen osećaj za porodicu.
Drže se zajedno i veoma su vezani.
To je navelo svakoga ko je morao da radi ovaj užasan posao da razmisli o tome.
Utisci su zauvek ostali urezani.
Većina onih koji su bili uključeni često su mi prilazili tokom obilaska.
Milion puta sam čuo isto pitanje.
„Da li je neophodno da stotine hiljada
žena i dece budu ubijeni?”
A ja, koji sam sebi postavljao isto pitanje
milion puta,
morao sam da im kažem da je to Firerovo naređenje i da ih tako utešim.
Morao sam da im kažem da je istrebljenje Jevreja neophodno
kako bi se Nemačka i naši potomci
oslobodili svojih protivnika jednom za svagda.
Moj deda je očigledno nekako prihvatio
tu nacističku ideologiju.
Socijaldarvinizam, u izvesnom smislu. Naseo je na to u potpunosti.
Postojanje superiorne rase za njega je tada imalo smisla.
Aušvic je njemu poveren, a on je bio tako programiran
i bio je takvog karaktera da je težio da odlično obavi posao.
JUŽNA NEMAČKA
Gospode Bože, hvala ti na jevanđelju.
Hvala ti na ljubavi i strpljenju.
Hvala ti što brineš o nama.
Hvala ti što nas ovako blagosloviš.
Molim se u ime Isusa. Amin.
Narode, navalite. Odlično je. - Prvo dame.
Navalite.
Ja sam pastor Biblijske crkve u Štutgartu.
Služimo jednoj internacionalnoj zajednici
koja uključuje i zaposlene u američkim vojnim bazama, kao i druge strance.
Ovo je naš mesečni molitveni doručak za muškarce.
Cilj je da ljudi iz crkve
zajedno provedu prijatno vreme.
Imate li svi dovoljno mesta?
Kad uče, on razmišlja o čoveku koji je danas ovde.
O hrišćaninu, o bilo kom čoveku.
O čoveku u 21. veku. Šta je naša misija?
Biblija nas poziva da budemo vođe.
To podrazumeva i veliku odgovornost,
Nije važno samo šta učimo kod kuće,
već i šta radimo i kako sledimo Boga svakog dana.
Tako je.
Kad sam postao hrišćanin i pročitao Stari zavet
gde se govori o očevim gresima,
pročitao sam da se gresi prenose do treće ili četvrte generacije.
Uplašio sam se.
Moj deda bio je dinamičan, ambiciozan i pedantan čovek.
Ali pretvorio se u čudovište,
u nemilosrdnog ubicu, što znači da nije bio oprezan.
Ne možemo mi da postanemo masovne ubice,
ali mislim da svakom ljudskom biću
može da se desi da se uputi u potpuno pogrešnom pravcu.
Hvala svima. Pomolimo se.
Kad pomislim šta je moj deda radio,
znam da su ruke porodice Hes okrvavljene.
Ljudi još uvek pate, čak i u mojoj porodici.
I to traje već osamdeset godina.
ISTOČNA OBALA, SAD
Nisam video sestru već 55 godina.
Jedva čekam da je vidim.
Možda ćemo uspeti da malo popričamo
o našoj prošlosti i našem detinjstvu.
Doneo sam joj iznenađenje,
pošto smo se kao deca igrali „Kralj žaba”.
Ja sam bio kralj i morao sam da pronađem
princezinu zlatnu lopticu
koja je upala u jezerce.
A ja nisam uopšte želeo to da radim.
Zdravo, Kralju žaba.
Princezo!
Kao što vidiš, ja sam Kralj žaba sa krunom.
Bože. Vidi Kralja žaba.
Pre oko osamdeset godina, tvoja zlatna loptica upala je u jezerce.
O bože.
Rekla si mi da je potražim.
Nakon osamdeset godina, pronašao sam je.
Bože! Uđi.
Moram da uzmem...
Malo mi je teško da hodam bez štapa.
Razumem.
O bože.
PIPI
Moj bože.
Nekada si bila Balensijagin model.
Da.
Oboje smo malo ostarili.
Kako si?
Nisam dobro.
Rak mi uništava telo.
To ne valja.
Ništa ne može da se učini.
Sada sam srećna što si ovde.
Lepo si obučen, imaš lepe cipele.
Dobro je samo najbolje.
Eno su mama i tata.
Da.
Slika sa njihovog venčanja.
Pogledaj.
Ti i ja na bazenu.
Baš lepo.
Mojoj porodici bilo je lepo u Aušvicu.
Moja supruga imala je svoj cvetni raj.
Deca su imala bezbrižan i prijatan život.
Leti bi se prskali u dečjem bazenu u bašti.
Ali najviše su voleli kad se njihov tata kupa sa njima.
Često se dešavalo da kod kuće iznenada pomislim
na ubijanje i istrebljenje.
Često kad bih video svoju decu kako se veselo igraju,
kao i suprugu kako uživa sa najmlađim detetom,
pitao bih se koliko će još naša sreća trajati.
Pitam se...
Kad si pročitala tatinu knjigu,
da li si razmišljala o tome?
Ne.
Da li te je to podstaklo da se nečega setiš?
Imam lepe uspomene.
Imali smo divne roditelje.
Da. - Divne.
Mnogi ljudi nemaju...
Da. - ...tako dobar život.
To je tačno.
U knjizi kaže da je bio ispred gasnih komora
kad su žene i decu gurali unutra.
Kako se osećate kad pomislite na to?
Osećam se veoma tužno. Ponekad čak imam i košmare,
jer on je jedini rekao šta se tamo dešavalo.
Bio je dobar čovek.
Hoćete reći da je bio iskren o svojoj ulozi u masovnim ubijanjima?
Da, ušao je u to i nije mogao da izađe.
A vaša majka Hedvig?
Misliš li da je mama znala više
i da je bila uključena u celu priču?
Ja mislim da nije.
Ne mogu to ni da zamislim.
Da je nešto znala,
tata bi sigurno to pomenuo u svojoj knjizi.
Da. Nikada nismo o tome pričali.
Mama je sve prihvatala.
Da.
Štitila nas je od svega
i činila je sve dobro za nas.
Mama je svašta preživela.
Da.
A uvek je bila fina.
Nikada nisam ništa loše primetila u Aušvicu.
Uvek je sve bilo lepo.
Zatim se rat završio i sve se raspalo.
Šteta što smo toliko udaljeni.
Mogli smo da pričamo o svemu tome.
Da.
Tako bismo se bolje nosili s tim.
Da.
Ali u životu ne ide sve onako kako želimo.
U pravu si.
Krajem 1942. godine,
moja supruga je saznala od tadašnjeg regionalnog lidera
Gornje Šleske
šta se dešava u mom logoru.
Supruga me je pitala da li je to tačno
i ja sam joj rekao da jeste.
Tada sam jedini put prekršio obećanje koje sam dao Rajhsfireru.
Osim tada, nisam nikada ni sa kim pričao o tome.
Ne verujem da je moja majka znala nešto o tome.
Možda nešto malo i površno,
ali siguran sam da detalje nije znala.
Ne želim više da pričam o tome.
Da li vas to...
To me deprimira.
Deprimira vas? - Da.
Ponekad se pitam
zašto moram toliko
fizički da patim.
Ponekad čak pomislim
da je Bog ljut na mene zbog onoga što je moj otac radio.
Ali rekla sam sebi da neću nikada biti gnevna na svog oca.
Morao je da bude veoma snažna osoba
da bi tako živeo i da bi radio ono što mora.
Tako da...
Kad kažete da je radio ono što mora, to je da ubije više od milion ljudi...
Ne razmišljam tako.
Mnogo je ljudi za koje kažu da su umrli u logoru,
ali oni preživeli, kako oni nisu umrli?
Oni još uvek žive u...
Oni dobijaju novac od Nemačke i od jevrejskog naroda.
Znate...
To je... Veruješ u ono u šta želiš da veruješ.
Negirate li da se sve to desilo?
Ne. Zašto bih?
Desilo se ono što se desilo.
To je bio Treći rajh.
Davno je to bilo.
To je sve istorija. To je prošlost. Šta mogu da uradim? Šta da kažem?
Srećan rođendan,
LONDON, UJEDINJENO KRALJEVSTVO
Srećan rođendan,
Srećan rođendan, draga mama,
Srećan rođendan!
Nemaš probleme sa disanjem i kiseonikom.
Svaka čast.
Imam skoro sto godina. Ne znam zašto sam dočekala ovoliku starost.
Sigurno postoji neki razlog.
Hvala bogu, ima još živih među nama koji smo preživeli taj period.
Ali kad mi umremo... Gotovo.
Mama uvek kaže da mrzi rođendane, da mrzi gužvu,
da je ostavimo na miru, i sve u tom smislu.
Ali danas je proslavila, zapravo danas slavi 98. rođendan
i okružena je veoma dragim ljudima.
Anita, neverovatno je kad kažete da su vaši roditelji
bili bliski prijatelji sa mojom bakom i dedom.
Da, bili su veoma dobri prijatelji.
Moja priča je tipično jevrejska.
Džudin deda i moj otac bili su prijatelji. Svi smo srećno živeli u Nemačkoj.
A kad su problemi počeli,
Džudina porodica bila je pametna i otišla je.
Ohrabrivali su mog oca da i on ode.
Moj otac je otišao u Palestinu, vratio se i rekao je
da ne želi da živi u pustinji.
Ali Džudina porodica je preživela, a moj otac nije.
VROCLAV, POLJSKA, BIVŠI BRESLAU U NEMAČKOJ
Moja porodica potiče iz ovog grada.
Sada se zove Vroclav i pripada Poljskoj.
Iako je grad promenio ime, za mene će uvek biti Breslau.
Želim i moram
da povežem delove naše porodične istorije
u jednu priču koja će nastaviti da živi.
Zato moram da budem ovde,
jer sve je to deo jedne priče.
Mnogo volim da se sećam svoje mladosti.
Imala sam dve sestre, Marijanu i Renatu.
Moj otac bio je advokat, a moja majka bila je veoma nadarena violinistkinja.
Kultura se veoma mnogo negovala u našoj kući.
Imamo veliku kolekciju fotografija Vroclava
i stana u kojem je moja majka živela, u rezidencijalnoj,
prelepoj, stambenoj zgradi sa predivnom terasom.
Znala sam da ta zgrada više ne postoji,
ali nisam mogla ni da zamislim šta se sada nalazi na tom mestu.
NEBESKA KULA
ANITA, RENATA, MARIJANA, MAMA, TATA
Da, bili smo zaista jedna normalna porodica.
Postali smo nenormalni kad je došao Hitler.
Granice su se zatvorile
i porodica više nije mogla da pobegne.
Zatim je buknuo rat
i to je bio kraj svega.
Godine 1942, počela je deportacija.
Moji roditelji deportovani su na istok.
Baki i dedi
Gestapo je dao rok od 24 sata
da se do narednog dana prijave
negde gde se odvijalo prikupljanje Jevreja.
Moja majka provela je tu noć pakujući se,
a moja baka je plakala u drugoj sobi.
I znam da je deda osedeo te noći.
Moja majka želela je da krene sa njima, ali moj deda je rekao:
„Ne, mi idemo, a vi ćete uskoro doći.”
IZBICA, POLJSKA
Moji baka i deda deportovani su u mesto koje se zove Izbica.
Moram da ostavim nešto simbolično,
da znate da je život vaše ćerke bukvalno spaslo njeno violončelo.
Nekim čudom, moj deda je uspeo da pošalje
dve poruke mojoj majci i njenoj sestri.
Jedna je bila psalam:
„Podigoh oči na planine odakle će doći pomoć moja. Pomoć je moja od Gospoda.”
„Pošalji hranu, mama ne može da piše, ne oseća se dobro.”
Iz te poruke mi je jasno da je već bila mrtva.
Uvek sam imala potrebu da stvorim
za baku i dedu nešto što je večno.
To se sve dogodilo, ti ljudi su postojali.
A među tim ljudima bili su moji baka i deda,
kao i milioni drugih koji nemaju grobove.
Želim da pozovem mamu.
Zdravo, mama. - Zdravo. Gde si?
Možeš li da vidiš?
Šta je to?
Tvoji roditelji. - Molim?
Slike tvojih roditelja i sveće koje sam upalila.
Ne mogu lako da prepoznam. Baš lepo.
Ali volela bih...
Tako, tako. Sada mogu da vidim.
Pušila sam ovde pred njima i osetila sam se krivom.
Gde se tačno sada nalaziš?
Evo me usred Izbice.
To je obično selo, zar ne?
Ja sam u nekoj velikoj šumi.
Šta je to?
Drugi spomenik.
Šta piše?
Ne mogu da pročitam na hebrejskom i na poljskom,
ali uradila sam ono što sam želela.
Dobro, dobro.
Vidimo se.
ISTOČNA OBALA, SAD
Sada kad prvi put vidim mamin grob...
MAMA 1908.-1989.
...nekako je nemoguće ne prisetiti se prošlosti.
Da.
Sva sećanja naviru.
Nije joj bilo lako nakon rata sa petoro dece.
Nije imala novca.
MAMA
Moja sestra ispravno je postupila.
Nije stavila ime.
Mi koji treba da znamo, znamo da mama ovde počiva,
a ostali ni ne treba da znaju.
HEDVIG HES OSTALA JE NEPRIMETNA DO 1964. GODINE.
SVEDOČILA JE NA SUĐENJU ZAPOSLENIMA U AUŠVICU.
Svedok Hedvig Hes, domaćica, Nemačka.
Koliko imate godina?
Pedeset sedam.
Pedeset sedam godina. Udovica ste?
Da. - Gde živite?
U Ludvigsburgu. - Imate li posao?
Ne. - Ne.
Želeo bih da znam kako svedok dolazi do novca ako je izdržavaju
organizacije
kojima je nekada pripadao njen muž?
Da li je vaša majka imala kontakt sa drugim nacistima ili bivšim nacistima?
Ne.
Nismo dobijali mnogo pomoći.
U dva navrata, dobili smo paket iz Južne Amerike.
Jednom su nas posetili ljudi
koji su nekada poslovali
sa mojim ocem i vršili isporuke.
Moja majka nije dobila
porodičnu penziju, ni bilo šta slično.
Zato što je vaš otac bio ratni zločinac?
Da.
Sećam se svoje bake Hedvig.
Ponekad nas je posećivala kad smo bili mali.
Bila je prava gazdarica.
Moja mama se uvek plašila nje.
Često je nosila belu kecelju i punđu.
Bila je žena strogih pogleda.
Kao dete, nikada nisam pričao sa njom o holokaustu.
Mama mi je rekla
da je postojao otpor da se zaista prizna,
da se sve nazove pravim imenom. Masovna ubistva, holokaust.
Naravno, pomislio sam na milione ljudi koje je ubio njen muž.
Moja baka, Hedvig Hes,
uzela je kartu u jednom pravcu da bi posetila tetku Pipi.
Ali priča se da je uzela pilulu cijanida
koju je zapravo pokazala članovima porodice mnogo ranije.
Imala je kod sebe
samoubilačku pilulu iz Drugog svetskog rata
koju su svi imali ili dobili, kako bi izvršili samoubistvo
ukoliko postanu zarobljenici neprijatelja.
Šta mislite o glasinama da je izvršila samoubistvo
uzevši pilulu cijanida?
Ko?
Vaša majka. - Nema šanse.
Nema šanse.
Ko je to rekao?
To nije istina.
Volela bih da umrem kao što je ona, da zaspim i da se ne probudim.
Imala je te misli da je prosto sve krenulo naopako,
ali da bi sve bilo savršeno da su okolnosti bile drugačije.
Kao što reče, s tom zvezdom smo ustali i s njom smo pali.
Firer je bio mrtav.
Moja žena i ja pomislili smo na isto, u istom trenutku.
Sada i mi moramo da odemo.
Naš svet je pao sa Firerom.
Ima li smisla da nastavimo da živimo?
Loviće nas, tražiće nas svuda.
Hteli smo da popijemo otrov.
Nismo to uradili zbog naše dece.
Kasnije sam se često kajao zbog toga.
Bili smo vezani i okovani za taj svet.
Trebalo je otići s njim.
Znao sam da me engleska specijalna policija traži,
kao i da ozbiljno nadgledaju moju porodicu
i da neprestano pretresaju njihov stan.
Englezi su došli u kamionima punih vojnika.
Stigli su i iskočili iz kamiona sa mitraljezima
koje su uperili u nas kao da smo kriminalci.
Viknuli su: „Ruke uvis!” Mi smo stali uza zid.
Rečeno nam je da naš otac beži od Rusa,
nešto u tom smislu.
Kasnije smo saznali
da je moj otac živeo na nekoj velikoj farmi blizu granice sa Danskom.
Uhapšen sam 11. marta.
Moja ampula sa otrovom razbila se dva dana ranije.
Policija je veoma loše postupala sa mnom.
Šetali su me unaokolo kao da sam neka posebno zanimljiva životinja.
Isleđivanje nije bilo baš prijatno.
Ne mogu da zamerim islednicima. Svi su bili Jevreji.
Videću se sa mamom i pokazaću joj
neka značajna dokumenta koja sam dobila pre dva dana.
Mislim da će biti prilično šokirana.
„Ja, Rudolf Franc Ferdinand Hes,
zvani Franc Lang, propisno upozoren,
ovim putem izjavljujem da su navedene izjave tačne.”
Čini se da su ovo dokumenta sa prvog ispitivanja
nakon što je Rudolf Hes bio uhapšen.
Uhapšen je u bekstvu. - Bože.
Ko ti je ovo poslao?
Neko ko mi je napisao: „Moj ujak je nedavno umro,
ovo su pronašli na njegovom tavanu, a ja ne znam šta da radim s tim.
Mogu li vama da pošaljem?”
Kakvo otkriće!
Ovde piše: „Naređeno mi je da dođem u Berlin u junu 1941. kod Himlera,
gde mi je rekao otprilike ono što sledi.
Želeo je da za četiri nedelje
izradim plan izgradnje u skladu sa ovim uputstvima.
Dodao je da je to toliko težak zadatak da ga može poveriti samo meni.
Zatvorenici bi bili u gasnim komorama, zatim bi vrata bila hermetički zatvorena,
a dva kanistera ciklona B ubacivala bi se kroz male rupe.
Ljudi bi bili mrtvi za tri do deset minuta.
Nakon pola sata, vrata bi se otvarala,
a tela bi izvlačili posebni zatvorenici
koji su bili određeni za taj posao.”
Kakav pronalazak!
Pa neka sada neko negira.
HES JE PRVI IZNEO DETALJE O NACISTIČKOM PLANU MASOVNOG ISTREBLJENJA.
POZVAN JE DA SVEDOČI U NIRNBERŠKIM PROCESIMA
KOJI SU POČELI ČETIRI MESECA PRE NJEGOVOG HAPŠENJA.
Jesu li žrtve znale šta ih čeka?
Većina nije znala, jer bile su preduzete mere
kako bi se to krilo od njih
i kako ne bi posumnjali
da idu u smrt.
HESA SU POSLALI U POLJSKU DA MU SE SUDI ZA ZLOČINE.
FIRT, NEMAČKA, 1946.
Dana 25. maja, baš na našu godišnjicu braka,
odvezli su me na aerodrom i predali poljskim oficirima.
PORUČNIK KLAPERT DOKUMENT III
Odleteli smo u Varšavu američkim avionom.
Dragi momče, zadrži svoju blagu prirodu.
Dragi moj dečače, život će te ubrzo otrgnuti iz sveta detinjstva.
Jadni moj, sada ti je ostala samo tvoja dobra i draga mama.
„Uvek ćeš biti tatina duša.”
Ovo je poslednje pismo koje sam dobio od oca.
Mislim da je moja situacija prilično posebna.
Na meni je veliko breme.
JUŽNA NEMAČKA
Tokom svog radnog veka, razgovarao sam sa mnogim ljudima.
RAZBIJANJE GENERACIJSKE KLETVE
Životi su im obeleženi iskušenjama i nevoljama, tegobama...
nesrećom.
Neki su se pitali da li je njihova teška situacija, njihova patnja,
uzrokovana generacijskom kletvom zbog njihovih predaka.
Ovo posebno pogađa moj život.
Jer ja sam unuk Rudolfa Hesa,
ozloglašenog i nemilosrdnog komandanta logora Aušvic.
Zamislite kako se osećam kad znam da je to moj deda.
Često ste čuli izreku: „Kakav otac, takav sin.”
Razmatrajući svoje životne puteve, zapitao sam se:
„Da li sam kao moj deda?”
„Da li sam mu donekle sličan?”
Kad sam prvi put pročitao Egzodus, poglavlje 20, stih 5,
bio sam zgrožen na samu pomisao
da pripadam drugoj generaciji Rudolfa Hesa,
da je nada mnom gnev Božji.
Zbog tog jezivog i hladnokrvnog zla
koje je moj deda naneo Jevrejima,
Božjem narodu, narodu Izraela,
i naravno, mnogim drugima.
Dopustite da pročitam šta Bog kaže u petom stihu.
„Pohodim grijehe otačke
nad sinovima
do trećega i do četvrtoga koljena.”
Ali Bog kaže da svako generacijsko prokletstvo,
krivica, patnja, bol, i sve što ide uz to,
može da se razbije iskrenim pokajanjem.
Drugim rečima, ono što razbija prokletstvo greha
jeste krv besprekornog Jagnjeta Božjeg, a to je Isus Hrist.
Verujte i stići ćete do spasenja.
Holokaust baca veliku senku.
Trauma nije prisutna samo kod onih koji su to doživeli i preživeli.
Istraumirane su i mnoge nemačke porodice
koje znaju ili ne znaju šta su njihovi dedovi radili.
Sebe vidim kao krajnje skromnu aktivistkinju.
A jedna od ključnih stvari je učestvovati, sarađivati i razumeti
šta proživljavaju deca zločinaca.
Putujem u London prvenstveno da bih videla majku.
Ali ovog puta dolazim sa velikim zahtevom
koji u meni izaziva strepnju.
Zdravo, mama.
Zdravo, Majo. - Tu sam.
Stigla sam. - Dobro. Jesi li lepo putovala?
Da, bolje nego ranije.
Kako si ti? - Dobro sam.
Šta ima novo?
Novo je da više ne mogu da vozim i osećam se kao zarobljena životinja.
Ali navići ću se.
Tako stoje stvari. Nema pomoći.
Mama,
videću se sa sinom
i unukom komandanta Aušvica.
Dobro.
Delimično me je podstaklo, ili bolje reći
mnogo me je podstaklo sve što si rekla i što sam saznala od tebe.
Šta misliš o tome? - Mislim da je to odlično.
Pošto se mržnja nastavlja
i antisemitizam cveta,
veoma je važno govoriti o toj temi.
Htela sam da te pitam da li hoćeš da odeš u Aušvic sa mnom?
Ne, nikako. Aušvic za mene nije isto što i za tebe.
Hoću da kažem da nisi doživela tu situaciju.
Nisi bila u situaciji kad ne znaš
da li ćeš preživeti narednih sat vremena.
Ne znaš ti šta je za mene Aušvic.
I ne želim da mislim na to. Želim da zaboravim.
Nemam ništa protiv da se vidiš sa Hesovim sinom,
ali ne idem u Aušvic.
Treba vi da dođete kod mene. Ipak sam ja onesposobljena.
Svako ko nešto želi, mora da dođe ovde.
To je dobra ideja.
Šta? - Kafa i kolači u tvojoj kući.
Što da ne? Ako ćeš ti da mesiš.
OSVJENĆIM, POLJSKA
Ovo je Osvjenćim,
neslavno poznat i uvek će se pamtiti kao Aušvic.
Veoma je čudno to što postoji grad
tako blizu koncentracionog logora.
Kad se ukazala mogućnost da se vidim
sa sinom komandanta Aušvica koji nikada nije bio u tom logoru,
i sa njegovim sinom koji je mojih godina,
da mogu da ih suočim sa onim što ranije nisu videli,
to sam, na neki izopačeni način, doživela kao dar.
Nikada nisam osetio potrebu da odem u koncentracioni logor Aušvic.
Ne možemo da vratimo vreme, moramo živeti u sadašnjosti.
Kaj me je zamolio da odemo tamo.
Smatrao je bi to bilo dobro.
Hesovi i ja našli smo se prvi put u kafeu,
u poslednjoj preostaloj sinagogi u Osvjenćimu
koja je nekada okupljala čvrstu jevrejsku zajednicu.
Kao da je vreme stalo. Imala sam utisak da ne dišemo.
Dobar dan. - Dobar dan. Teško je bilo šta reći.
Da, znam.
Veoma mi je teško.
Znam.
Jedino što mogu da zatražim je oproštaj.
Biće mi veoma teško da sutra odem tamo
i da svojim očima vidim
sve ono što sam pročitao.
Da, razumem.
LOGOR AUŠVIC
Po volji esesovca rajhsfirera Himlera,
Aušvic je postao najveće mesto za istrebljenje ljudi svih vremena.
Kad mi je lično dao naređenje
da pripremim Aušvic za masovno istrebljenje
i da lično sprovodim ta ubijanja,
nisam imao ni najmanju predstavu o obimu i posledicama.
To naređenje bilo je čudno, zapravo monstruozno.
Ali objašnjenje je učinilo da mi se proces istrebljenja učini ispravnim.
ANITA LASKER, BBC, APRIL 1945.
Doktor i komandant bili bi kod rampe gde voz stiže,
a selekcija se vršila pred našim očima.
Desno, levo, desno, levo.
Desno je značilo život, a levo smrt.
Dakle, ovo je krematorijum.
Gasna komora. - Da.
Koja je,
verovali ili ne, bila stotinak koraka
od mesta gde su moja majka i druge žene svirale u orkestru.
Ovde se odvijao transport,
čula se muzika, a ljudi
koji su bili određeni za smrt,
dolazili su u ovu zgradu,
morali su da se svuku,
misleći da idu na tuširanje.
Govorili su im da paze gde ostavljaju odeću i obuću
kako bi ih kasnije lakše pronašli.
I u narednih trideset minuta ugušili bi se u gasnoj komori.
Šokantno je da su takvu zlu prevaru
upotrebili kako bi ubedili te ljude da je u pitanju nešto...
Da je reč o nečemu pozitivnom, možda o bezbednosti, ili čak...
Kažete da su morali da slože odeću
i da idu na tuširanje.
To su im rekli da bi sprečili paniku,
jer da je toliki broj ljudi počeo da paniči,
bilo bi im veoma teško
da ih obuzdaju. To je jezivo.
Schrecklich se kaže na nemačkom. Strašno.
A najstrašnije je kad znate ko je to radio.
A to je zapravo moj deda.
Užasno je videti
šta je on ovde radio.
Teško je poverovati, za mene je ovo veliki šok.
Da.
Zato što...
Znali smo ga kao drugačiju osobu.
OKO 170 METARA OD PORODIČNE KUĆE HESOVIH
Morao sam da posmatram kako umiru kroz špijunku gasne komore.
Morao sam sve da nadgledam.
Morao sam neprestano da kontrolišem
odnošenje i spaljivanje tela.
Takođe uklanjanje zuba,
sečenje kose, i sve ostale užase posmatrao sam satima.
Morao sam sve to da radim jer sam morao svima da pokažem
da sam spreman da svuda lično budem prisutan,
kao što sam morao biti zahtevan prema podređenima.
Miris paljevine širio se kilometrima daleko
i doveo do toga da čitavo stanovništvo priča o spaljivanju Jevreja.
Mislim da niko nije u tolikoj meri radio ono što je on radio.
To je činjenica.
Neosporna činjenica je da je moj deda
najveći masovni ubica u istoriji.
Nemam reči.
Ne znam šta da kažem.
Meni je to strašno.
Ovo niste očekivali? Niste ovako zamišljali?
Ne.
Ovo se ne može ni zamisliti.
Ne.
Možemo samo da se nadamo da se to više nikada neće ponoviti,
i da se iz ovoga izvukla pouka.
Mada mislim da nije.
U suprotnom, ne bi opet bilo antisemitizma kao što ga ima sada.
Neka javnost nastavi da u meni vidi krvožednu zver,
podivljalog sadistu,
ubicu miliona ljudi.
Jer ogroman broj ljudi ne može da zamisli
da komandant Aušvica bude bilo šta drugo.
Oni nikada ne bi shvatili da i on ima srce.
Rudolf Hes
Mislim da je malo ulepšavao svoj imidž.
Došao je do samog kraja. Smrt je bila neizbežna.
HES OSUĐEN
Rudolfa Hesa, odanog slugu zločinačkog nacističkog režima,
Vrhovni nacionalni sud osudio je na smrt.
Rudolf Hes, osnivač najvećeg logora smrti u istoriji,
tipičan je predstavnik nemačke nacije.
Slepo disciplinovan, izuzetno surov, pohlepan za moći.
Šta je smrtna kazna s obzirom na broj zločina?
Sada znam šta je moj otac radio u Aušvicu.
I morao je da plati cenu za to.
To je bila smrt vešanjem.
Ovo je poslednja izjava mog dede Rudolfa Hesa pred pogubljenje.
„Moja savest me primorava da dam sledeću izjavu.
U samoći svoje zatvorske ćelije, došao sam do gorke spoznaje
da sam počinio ogroman greh prema čovečanstvu.”
Kao komandant Aušvica, sproveo sam deo surovih planova
Trećeg rajha za ljudsko istrebljenje.
Radeći to, naneo sam veliku štetu ljudima i čovečanstvu.
Životom ću morati da platim za ono što sam radio.
Čujem te.
Neka mi Gospod Bog jednog dana oprosti za ono što sam radio.
Mislite li da nešto slično holokaustu može opet da se dogodi?
Mislim da nešto slično holokaustu može opet da se dogodi.
Pogledajte na šta svet liči. Izgleda drugačije.
Može da se ponovi zato što se mi ljudi ponašamo užasno loše.
LONDON, UJEDINJENO KRALJEVSTVO
Nikada nisam upoznao nekoga ko je preživeo logor.
Sav sam se naježio,
kosa mi se podigla na glavi.
Doživeli smo i videli Aušvic iz različitih perspektiva.
Osećao sam veliku krivicu.
Hvala. - Izvolite.
Moja mama, Anita Lasker Valfiš.
Istorijski trenutak. - Da, ko bi rekao.
Nezamislivo.
Predivno. Fantastično.
Sin komandanta Aušvica sedi u kući Anite Lasker.
Kako je to moguće?
Da.
Jeste li prvi put bili u Aušvicu?
Da.
Hrabro je to što ste uradili.
Morao sam da preduzmem taj korak,
ali ništa ne mogu da promenim.
Niko ne može.
Moj otac bio je strastveni Nemac.
Imao je Gvozdeni krst.
Bili smo Nemci.
Suludo.
Živimo sa krivicom.
Znam. - Da.
Ne možete birati roditelje.
Ne mogu ni ja.
Mrzite li svog dedu? Kako se osećate?
Da, može se reći da ga mrzim.
Mrzim ga. - A vi?
Kad se osvrnete, mrzite li oca ili ga još uvek volite?
Ne...
Nijedno. - Ravnodušni ste.
U suprotnom, bilo bi nepodnošljivo.
Razumem. - Da.
Veoma je čudna situacija to što sedimo ovde zajedno
i pričamo o tim užasnim danima.
A vi o tome ništa niste znali
zato što je postojala barijera između užasa i normalnog života.
Za nekoga kao što je bio vaš otac, pretpostavljam da su Jevreji bili gamad.
Ne ljudi, već gamad. - Da.
Potrebni su vam Jevreji da biste imali na koga da prebacite svoje nedostatke.
Je l' tako? - Da.
Svi su Jevreji bogati itd. Oni su samo ljudi.
I vreme je da se zaustavi ta glupa mržnja prema Jevrejima.
Jevreji su izabrani narod Božji.
A za šta smo izabrani? Znate čuvenu jevrejsku molitvu...
Zašto ne bi za promenu
neki drugi narod bio izabran? Šta smo mi uradili?
Šta smo skrivili?
I danas momak koji nosi kipu na glavi može da ima probleme.
Dakle, nismo mnogo napredovali.
Mnogo toga još treba da se uradi.
Mi kao druga generacija, imamo obavezu
da nastavimo da komuniciramo
i da pričamo o humanosti i odsustvu...
I da se pobrinemo da se ne zaboravi.
Neoprostivo je ono što se desilo.
Ali važno je da razgovaramo jedni sa drugima
i da razumemo jedni druge.
Treba preći na sledeće pitanje. To nije šta smo uradili,
već šta sada radimo. To je važno.
Da, bio je to zaista poseban trenutak
da sin komandanta Aušvica bude u mojoj kući,
da sedi u fotelji naspram mene i da sa mnom pije kafu.
Na neki način, to je bilo lepo.
Moj deda, Rudolf Hes,
imao je ključnu ulogu u uništenju dve trećine evropskih Jevreja.
Trideset godina nakon što je prešao Judejsku pustinju
tokom Prvog svetskog rata, ovde je proglašena jevrejska država,
u nadi da će ona zaštititi buduće generacije.
U ZNAK SEĆANJA NA DENISA BLERA
Prevod titlova: Dejan Jabucanin