Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Čuden občutek je biti tu z očetom. V Judovski puščavi,
ki jo je njegov oče prečkal leta 1917, med prvo svetovno vojno,
kot najmlajši podčastnik v nemški vojski.
Trideset let pozneje, ko se je bližal smrti, je zapisal:
"Življenje in smrt Judov je uganka, ki je nisem uspel razvozlati."
Do takrat je že ubil več ljudi kot kdorkoli drug v zgodovini.
POVELJNIKOVA SENCA
OŚWIĘCIM NA POLJSKEM
ULICA LEGIONOW
V mojem spominu je bila večja.
Moje rojstno leto.
Hiša je bila zgrajena leta 1937.
Tukajle...
To je bilo tvoje malo otroško kraljestvo.
To je bila dnevna soba.
Tu je bila usnjena sedežna garnitura.
Rjavi naslanjači.
Druženje v dnevni sobi je vedno bilo nekaj posebnega.
Božič, rojstni dnevi...
Družina se je zbrala.
Oče ni nosil uniforme,
ampak belo srajco z metuljčkom
in kadil je cigaro.
To mi je dala babica.
- Poglej. - Ja.
To je bilo po rojstvu moje najmlajše sestre.
80 let pozneje.
Moj oče je bil Rudolf Höss,
poveljnik taborišča v Auschwitzu.
Moja družina se je preselila v Auschwitz.
Star sem bil tri ali štiri leta.
Živeli smo v neposredni bližini njegovega delovnega mesta.
STOJ!
Kot otroci smo mislili, da je to bil zapor.
STOJ
On pa je bil šef.
NA DRUGI STRANI ZIDU DRUŽINSKEGA VRTA SO UMORILI VEČ KOT MILIJON LJUDI.
VEČINA JE BILA JUDOV.
Grozljiva in šokantna je bila izjava bivšega poveljnika taborišča v Auschwitzu
Rudolfa Hössa.
RUDOLF HÖSS NÜRNBERŠKI PROCES, 1946
Poleti 1941
so me pozvali v Berlin, da bi osebno prejel ukaze
od Reichsführerja SS Himmlerja.
Rekel je:
"Führer je ukazal dokončno rešitev judovskega vprašanja.
SS mora ta ukaz izvršiti.
Če ga zdaj ne izvršimo,
bodo Judje pozneje uničili nemški narod."
Dobro.
Poglej.
Ja.
Moj bombnik.
Kdo ga je zgradil? Kje si ga dobil?
Tega nisi mogel kupiti v trgovini z igračami.
Ne.
Zgradil ga je eden od zapornikov s svojo enoto.
- Zate so ga zgradili? - Ja.
- Za rojstni dan. - Ja.
Judovski zaporniki?
Ne vem, ali so bili Judje.
Verjetno niso bili Judje, ampak Poljaki.
- Dobro. - Ja.
Moje otroštvo v Auschwitzu je bilo res lepo in idilično.
S sestro Püppi sva ves čas tičala skupaj.
Z očetom sva čolnarila po reki
in se na vrtu igrala s psi.
Stopnice so vodile do naših sob.
Gledali smo skozi okno.
Tam je bila velika trata,
na koncu pa krematorij.
- Od tod si videl krematorij? - Ja.
Takrat ni bilo teh dreves.
Kot otrok nikoli nisem izvedel, kaj se je tam dogajalo.
Nič.
Na varšavsko letališče je prispelo letalo
z visokimi nacističnimi uradniki,
ki so med nemško okupacijo zasedali pomembne položaje na Poljskem.
Obtoženi so številnih zločinov proti človeštvu.
Beckmann, nekdanji vodja krakovskega gestapa.
Daume, predstavnik nemške vlade na Poljskem.
Höss, poveljnik koncentracijskega taborišča v Auschwitzu.
Človek, ki je priznal odgovornost za nasilno smrt več milijonov ljudi.
Sodišče v Varšavi bo odločalo o njihovi krivdi.
RUDOLF HÖSS JE MED ČAKANJEM NA SOJENJE V ZAPORU NAPISAL AVTOBIOGRAFIJO.
Nisem pisatelj.
Pisanje nikoli ni bila moja odlika.
Vse sem zapisal, kot se spominjam.
Moje življenje je bilo pisano in razgibano.
PALESTINA MED PRVO SVETOVNO VOJNO
Usoda me je v življenju vodila skozi vzpone in padce.
POLICIJSKI ŽIG
Odkar sem se iz vojne vrnil kot mož, imam dve zvezdi vodnici.
Domovino in družino.
Oče nam nikoli ni govoril o svojem delu,
čisto nič.
Pregledoval je papirje in urejal stvari.
To je bilo vse.
Mislim, da sam tega ni počel. Tega si ne morem predstavljati.
Množičnih pobojev?
Ja.
Postal sem poveljnik novega taborišča, Auschwitza.
Nisem pričakoval, da bom v poveljnika napredoval tako hitro.
To ni bila preprosta naloga.
HÖSS JE USTVARIL NAJVEČJI KOMPLEKS KONCENTRACIJSKEGA TABORIŠČA V NEMČIJI.
RAZTEZAL SE JE NA 40 KVADRATNIH KILOMETROV VELIKEM OMEJENEM OBMOČJU,
KI SO GA NACISTI IMENOVALI INTERESNO OBMOČJE.
Iz ničesar in brez sredstev
naj bi čim prej zgradil nekaj gromozanskega.
Taborišče naj bi zgradili ruski vojni ujetniki.
Prispeli so v obupnem stanju.
Dobivali so dodatne obroke, a ni pomagalo.
Umirali so kot muhe.
Kanibalizem je bil pogost.
Od več kot 10.000 ruskih vojnih ujetnikov,
ki naj bi tvorili glavno delovno silo,
jih je do poletja 1942 preživelo samo nekaj sto.
Himmler je obiskal Auschwitz in si vse dobro ogledal.
Prevozili smo celo interesno območje.
Ves čas sem ga opozarjal na pomanjkanje. Tudi sam ga je opazil.
Vpil je name, ker sem kar naprej govoril o obupnih pogojih.
"Nič več nočem slišati o težavah.
Za vodjo SS ni težav.
Njegova naloga je, da jih rešuje."
Razsežnosti tega...
Kar je storil in zasnoval.
Leta je načrtoval,
da bi ustvaril najučinkovitejši stroj za iztrebljanje vseh časov.
To je bil njegov načrt. Bil je idejni vodja Auschwitza.
TRI KILOMETRE OD HIŠE DRUŽINE HÖSS SO ZGRADILI VELIKO NOVO TABORIŠČE
AUSCHWITZ-BIRKENAU.
V PLINSKIH CELICAH IN KREMATORIJIH SO LAHKO UBILI DO 10.000 LJUDI DNEVNO.
Auschwitz je postal taborišče, namenjeno Judom, kakršnega še ni bilo.
Za Jude v Auschwitzu ni bilo več upanja.
Vedeli so, da so obsojeni na smrt.
POVELJNIK AUSCHWITZA AVTOBIOGRAFIJA RUDOLFA HÖSSA
Zyklon B smo v Auschwitzu redno rabili za zatiranje škodljivcev.
Plin smo sklenili uporabiti za množično iztrebljanje.
"Sam sem prisostvoval usmrtitvi, zaščiten s plinsko masko.
Vrata so zaprli in skozi odprtine spustili plin.
Nekateri so zavpili: 'Plin!'"
Začeli so kričati in se prerivali proti vratom.
Toda ta so zdržala pritisk.
Odprli so jih šele nekaj ur pozneje, ko so celico prezračili.
Ne vem, kako dolgo so umirali,
toda še dolgo je bilo slišati mrmrajoče zvoke.
Takrat sem prvič videl na kupu trupla zaplinjenih.
Nisem razmišljal o samem ubijanju.
Takšen je bil ukaz in moral sem ga izvršiti.
Ko sem prvič bral dedkove spomine,
mi je deloval kot neprizadet opazovalec.
Opazoval je sebe in svoje delo.
Bil je kot znanstvenik, ki hladno opazuje eksperiment.
To je razkrivalo nekakšen hlad v njegovi duši.
JUŽNA NEMČIJA
V družini se nismo veliko pogovarjali o Auschwitzu.
Oče je vedno bil precej molčeč.
Takšna je pač tiha generacija.
O stvareh se ne pogovarjajo.
Še danes ni prav zgovoren. Težko je.
Dedek, kaj si počel kot otrok?
Od nekdaj me je zanimalo,
ali je kdo v družini igral kak inštrument.
Enkrat sem dobil blokflavto,
a to ni bilo zame.
Luknje sem zamašil, vanjo vstavil zrna graha
in z njo streljal.
Ja.
Počeli smo veliko neumnosti.
Vse smo imeli. Bazen.
Grozno je, ko pomisliš na...
Imeli so to srečno družinsko življenje
s čudovitimi darili, veseljem in zabavo...
Imeli so igrače in uživali življenje, nedaleč stran pa...
Za zidovi in bodečo žico so pobijali ljudi.
To je neverjetno.
Si vedel, kaj se dogaja za zidom?
Ne.
Enkrat sem ugotovil, da so ob ograji nekoga ustrelili.
Skušal je pobegniti.
Z brati in sestrami smo se nekaj časa pogovarjali o tem.
Sicer pa nismo vedeli ničesar.
Ni bilo dima.
Dobro se spomnim, da kot otrok opaziš močan vonj, če se kaj žge.
Dim in pepel...
Ne. Ni bilo pepela, oblakov dima ali česa drugega.
Ničesar ni bilo.
Ali je možno,
da si potlačil to, kar si takrat opažal?
Če kaj ne bi bilo prav, če bi bil dim,
bi ga videl in bi vedel.
Spraševal bi jih o tem, ker...
Nikoli ne bi pomislil na to, da zažigajo ljudi.
Težko si predstavljam,
da niso ničesar vohali, slišali ali videli.
Oče je verjetno podzavestno potlačil svoje izkušnje.
Zakopal jih je globoko v svoji zavesti
in se jih res ne spominja.
Tako se je zaščitil.
BBC-JEV INTERVJU APRIL 1945
Sem Anita Lasker, nemška Judinja.
V Auschwitzu so zdrave ljudi žive metali v ogenj.
Druge so zaplinili.
Moja baraka je bila okoli 20 metrov od enega od petih dimnikov.
Vse sem videla na lastne oči.
Ves čas je igrala glasba.
Sama sem bila v orkestru.
LONDON V ZDRUŽENEM KRALJESTVU
V Auschwitzu so te usmrtili na res prefinjen način.
Ljudi so zaplinili v plinski celici.
Bilo je polno črnega dima in groznega smradu. Pekel.
Pekel na zemlji je Auschwitz.
Ko sem prispela v Auschwitz,
se je izkazalo, da je tamkajšnji orkester iskal čelista.
Niso imeli čelista.
Moj prihod je bil velik dogodek.
Postala sem edina čelistka v taboriščnem orkestru.
Položaj mi je prinesel srečo.
Rešil mi je življenje.
Moja mama je preživela umor svojih staršev...
Bila je priča umoru milijonov drugih. Stradala je.
Vse mogoče grozote.
Naša naloga je bila igrati koračnice
za tisoče ljudi,
ki so delali v tovarnah okoli Auschwitza.
Nemci so radi imeli vse lepo urejeno,
zato smo morali igrati koračnice,
da so delavci marširali ob glasbi.
Hkrati je to bilo neke vrste razvedrilo za stražarje.
Stražarjem je v Auschwitzu bilo dolgčas.
Takrat še ni bilo televizije in drugih razvedril.
Po vojni sem izvedela, da so vsa taborišča imela orkester.
Poveljnik mojega taborišča Birkenau si je rekel,
da imajo povsod glasbo in da jo želi imeti tudi sam.
Igrali smo in upali, da bomo naslednji dan še živi.
Tako je bilo.
Mama, ravno sem si ogledovala tvoj kovček za čelo.
To je pravi...
Spomenik je, kajne?
- Ja. - Simbol tvojega življenja kot čelistke.
Vem.
ANITA LASKER-WALLFISCH ČELISTKA ANGLEŠKEGA KOMORNEGA ORKESTRA
Mama se je s svetom po holokavstu spopadla tako,
da ni govorila.
Zavila se je v molk.
Ko sem prišla sem, sem imela en sam cilj,
nadoknaditi izgubljeno življenje in mladost.
Ob prihodu v Anglijo me nihče ni spraševal o Auschwitzu.
Zato smo sklenili, da nima smisla.
Nismo govorili o tem. Mislim, da je minilo skoraj 50 let,
ko so mi otroci končno rekli:
"Mama, nič nam nisi povedala."
Kot otrok sem vedela, da se določenih tem moram izogibati.
Vsega, kar je bilo nemškega.
Nekako si se ustalil v nevednosti.
Nisi poznal dejstev, ampak vedel si,
da je v ozadju nekaj res groznega.
Kot psihoterapevtka zdaj vem,
da otroci preživelih iz holokavsta lahko podedujemo travme.
To ždi v tvoji psihi,
brezoblično, neotipljivo in nepopisno.
Kajti za to ni konteksta.
To sem čutila že kot majhen otrok.
Ampak takrat nihče ni razumel učinkov holokavsta
na drugo generacijo.
To je bila moja soba.
Moja prva lastna soba.
Ampak to ni bil srečen kraj.
Ko gledam fotografije, na katerih sem mlajša od dveh let,
me preplavi žalost.
To so fotografije otroka v globoki stiski.
Otroka, ki ni prikupno okrogel,
ampak deformiran.
Te zgodnje fotografije dobro ponazarjajo moje težave v življenju.
Mama je bila odsotna.
Fotografije prikazujejo njeno nezmožnost skrbeti zame,
tako kot sem potrebovala.
Zame je to bila posledica
maminih izkušenj med holokavstom.
Nisem prava mama za svojo hčer.
Zelo preprosta sem.
Travmatizirana? Pozabi na to. Pojdi naprej.
Če preživiš neverjetno grozoto, kakršno sem preživela jaz,
je težko biti sočuten in empatičen.
Jaz ne potrebujem ničesar.
Zato nikoli nisem razumela, zakaj ti potrebuješ vse.
Zame je to bilo nepojmljivo.
Še vedno je.
Kar sem potrebovala, ni bilo na voljo.
Potrebovala si mamo, ki bi bila doma.
Ja.
- Saj sem vedela. Ampak... - Ja.
Mame ni bilo doma, ker je morala služiti kruh.
- Ja. - Ampak kako naj bi otrok to razumel?
- Ja, seveda. - Ja.
Prepričana si, da sva si zelo različni.
Ali misliš, da imava kakšne podobnosti?
Morala bi se potruditi, da bi jih našla.
- Potruditi bi se morala. - Res?
Ja.
Zanimivo je,
da se velik del življenja počutim, kot da ničemur ne pripadam.
V vseh pogledih. Britanski družbi ali...
Ne spadam zraven.
Vse je vedno zelo težko.
Imela sem srečo,
saj sem v Angliji živela polno življenje,
kar tebi ni uspelo.
- Zate je to bilo zatočišče. - Ja.
Ne smemo pozabiti, kakšna je bila takrat situacija v Nemčiji.
Visoka brezposelnost, potem pa se pojavi ta krasni g. Hitler.
Naenkrat smo spet bili nekdo.
Nacionalsocializem je bil zelo uspešen.
Nacionalsocializem se mi je zdel edini primeren svetovni nazor za nemški narod.
Antisemitizem ni nič novega.
Od nekdaj obstaja povsod po svetu.
Vidnejši postane, ko Judje gredo predaleč
v želji po moči.
Želim poudariti, da osebno Judov nikoli nisem sovražil,
a videl sem jih kot sovražnika našega naroda.
Te lahko nekaj vprašam?
Ta knjiga obstaja že dolga leta.
Zakaj je nikoli nisi bral?
Šele zdaj sem izvedel zanjo.
Prej zanjo nisem vedel.
Nihče mi ni povedal.
Vem, da smo doma imeli nemški izvod.
Med vajinimi knjigami.
Mogoče je nisi bral,
ampak knjigo Poveljnik Auschwitza smo dolga leta imeli doma.
Prvič sem jo bral tukaj, v nemščini.
Bila je babičina.
Mami mi nikoli ni povedala za biografijo.
Če bi jo imeli, bi vedel zanjo
in bi jo prebral. Ne more biti res.
Ne vem.
Zakaj se doslej niste soočili z družinsko preteklostjo?
Holokavst je tako grozna stvar...
Nisem hotel...
Nisem se hotel obremenjevati s tem.
SEVERNA NEMČIJA
POVELJNIK AUSCHWITZA
Ujetniki v sonderkommandu so skrbeli,
da je slačenje potekalo hitro,
da žrtve niso imele dovolj časa za razmislek.
Enkrat sta neka otroka bila tako zatopljena v igro,
da mami nista dovolila, da bi jo prekinila.
IZBRANI ZA ZAPLINJENJE
Celo Judje v sonderkommandu ju niso hoteli odpeljati.
Nikoli ne bom pozabil pogleda matere,
ki je prosila za milost, vedoč, kaj se dogaja.
ČAKAJOČ NA VSTOP V PLINSKO CELICO
Ljudje v plinski celici so postajali nemirni.
Moral sem ukrepati. Vsi so me gledali.
Pokimal sem podčastniku,
ki je vzel otroka in ju z mamo odpeljal v plinsko celico.
Njeni kriki so bili srce parajoči.
Videl sem tudi žensko, ki je svoje otroke skušala potisniti iz plinske celice,
medtem ko so se vrata zapirala.
Jokajoč je zavpila: "Vsaj moje ljube otroke pustite živeti."
Ob pogledu na ženske, ki so z otroki stopale v plinsko celico,
sem pogosto pomislil na lastno družino.
Ko berem, da je bil tam
in gledal, kako so otroke in ženske vodili v plinske celice,
ob tem pa mislil na nas, na svoje otroke in ženo...
Želim si, da tega ne bi prebral.
Grozno je.
Tega nisem zares verjel.
Ampak...
To so bile njegove besede, torej mora biti res.
LONDON V ZDRUŽENEM KRALJESTVU
Prihajam iz povsem asimilirane nemško-judovske družine.
Oče je bil vojak v prvi svetovni vojni,
prejel je železni križec in... Ja, bili smo Nemci.
In Judje. Vendar ne prakticirajoči Judje.
MOJ OČE
Oče je žal bil popoln optimist.
Rekel je, da Nemci ne morejo biti tako neumni.
Potem pa je ugotovil, da so res tako neumni.
V 1930-ih so vsem Judom v Nemčiji odvzeli državljanstvo.
Mati in oče nikoli nista hotela spet pridobiti nemškega državljanstva,
čeprav bi lahko.
Z Nemčijo sem opravila. Nisem spadala tja.
Komaj sem čakala, da postanem Britanka.
Življenje brez potnega lista je zelo zapleteno.
Sama sem sklenila, da je čas, da pridobim državljanstvo.
Ko so mi domov dostavili nemški potni list,
sem bila vzhičena.
Čutila sem zmagoslavje.
Tega ne potrebuješ?
Ali se boste preselili v naslednjih 28 dneh?
Ja.
Ali se boste preselili v naslednjih 28 dneh?
Ja!
Začenjam novo življenje.
Skušala bom živeti v Nemčiji,
v državi, kjer še nikoli nisem živela in katere jezika ne govorim.
Ampak moje kosti spadajo tja.
Ne bi se smela roditi tukaj, ampak v Nemčiji.
Živjo, mama.
Nekaj časa bom potrebovala, da vse natovorim.
Lahko zapelješ malo naprej?
Ne, stoj!
Bi imela te luči?
- Prinesi jih. - Dobro.
Trudim se.
BERLIN V NEMČIJI
Selitev v Nemčijo je naletela na presenečene odzive.
Navsezadnje je to država, kjer so umorili moje stare starše
tako kot številne druge Jude.
Država, iz katere sta starša pobegnila.
Mati se dolga leta ni vrnila v Nemčijo.
Mama.
Poglej, poglej. Tu torej živiš?
Tako je.
Poglej, poglej. Mojbog.
Lepo je.
- Sedi in pokadi cigareto. - Ja.
Celo galerijo imaš.
Res osupljivo.
Vse te spominke boš morala odstraniti, da se bodo videle knjige.
Je to razstavišče ali knjižna polica?
Ne, všeč so mi.
Na neki način si hočem tukaj ustvariti dom,
da bi nam nekako povrnila ukradena življenja
in svoje neizživeto življenje.
Ja.
In da pokažeš, kaj bi lahko bilo,
če tega brez razloga ne bi uničili, zaradi neumnosti.
Ja...
Ampak neumnosti očitno ni konca.
Ljudje potrebujejo grešne kozle
in menijo, da je svet v obupnem stanju.
To je tipično.
Spet so krivi Judje.
Tu kar naprej doživljam to grozno kulturno disonanco.
Srečujem se z nezavednim antisemitizmom.
- Si tega ne domišljaš? - Ne.
Včasih je težko, ko bi se najraje obrnil in pobegnil.
- Ampak kam? - Točno tako.
- To je usoda Judov. - To je usoda Judov.
- Nikamor ne spadaš. - Ja.
Tam, kamor spadaš, pa imaš največjo težavo.
Med odbiranjem na ploščadi je bilo polno incidentov.
Ko so razdrli družine
in moške ločili od žensk in otrok,
je izbruhnil velik nemir.
Ko so odbrali zmožne za delo, se je še okrepil.
Družine so na vsak način hotele ostati skupaj.
Judje imajo močan čut za družino.
Drug drugega se držijo kot klopi.
Vsem, ki jim je bilo dodeljeno to delo, je to dalo misliti.
Pustilo je trajen vtis.
Večina jih je med obhodom pristopila do mene.
Vedno znova sem poslušal isto vprašanje.
"Ali je nujno, da iztrebimo sto tisoče žensk in otrok?"
Sam sem se globoko v sebi neštetokrat spraševal isto,
a sem jih moral odpraviti s Führerjevim ukazom. S tem sem jih miril.
Moral sem jim govoriti, da je iztrebljenje Judov nujno,
da bi Nemčijo in naše zanamce za vedno rešili sovražnikov.
Moj dedek je nekako sprejel nacistično ideologijo.
Socialni darvinizem je sprejel v celoti.
Zdelo se mu je smiselno. Nadrasa.
Dodelili so mu Auschwitz
in v njegovi naravi je bilo, da odlično opravi svoje delo.
JUŽNA NEMČIJA
Oče, najlepša hvala. Hvala za tvojo besedo.
Hvala za tvojo ljubezen, Gospod. Za tvoje potrpljenje.
Za nas skrbiš kot za svoje otroke, Bog.
Hvala, ker si nas tako blagoslovil.
Molim v Jezusovem imenu. Amen.
- V redu. Dober tek. Dobro je. - Dame imajo prednost.
Naj vam tekne.
Sem pastor Biblijske cerkve v Stuttgartu.
Služimo mednarodni skupnosti,
tudi osebju ameriških vojaških baz in drugim izseljencem.
To je naša vsakomesečna moška molitev ob zajtrku.
Moški iz naše cerkve preprosto uživajo v prijetni družbi, to je vse.
Imate dovolj prostora?
Razmišljam o moških danes.
O kristjanih in drugih moških.
O moških v 21. stoletju nasploh. Kaj je naše poslanstvo?
Biblija moške poziva, da smo vodje.
To spremlja velika odgovornost.
Ne le z vidika tega, kar pridigamo doma,
ampak tudi, kako delujemo in živimo.
Drži.
Ko sem postal kristjan, sem v Stari zavezi bral o grehih očetov.
Da bo Bog pokoril tretjo ali četrto generacijo.
Prešinilo me je.
Dedek je bil zagnan, ambiciozen in pedanten človek.
Do te mere, da je postal pošast.
Neusmiljen morilec. Ni bil pazljiv.
Mogoče ne bi postali množični morilci,
a mislim, da je prav vsak človek zmožen ubrati napačno pot.
Najlepša hvala. Molimo.
Razmišljam o dedkovi zapuščini...
Družina Höss ima krvave roke.
Ljudje še zdaj trpijo, tudi moja družina.
Skoraj 80 let pozneje.
VZHODNA OBALA ZDA
Sestre nisem videl že 55 let,
veselim se srečanja.
Mogoče bova imela priložnost,
da se pogovoriva o preteklosti in najinem otroštvu.
Presenečenje imam.
Kot otroka sva se igrala žabjega kralja.
Bil sem žabji kralj
in moral sem poiskati princesino zlato kroglo,
ki ji je padla v ribnik.
To mi ni bilo všeč.
Živjo, žabji kralj.
Princesa!
Kot vidiš, sem žabji kralj s krono.
Mojbog. Poglej žabjega kralja.
Pred približno 80 leti ti je zlata krogla padla v ribnik.
- O bog. - Rekla si, da naj jo poiščem.
Iskal sem jo 80 let.
O, mojbog. Vstopi.
Vzeti moram...
Negotova sem brez palice, veš.
Ja.
Ojoj.
"PÜPPI"
O, mojbog.
Bila si Balenciagov model.
Ja.
Oba sva se malo postarala.
Kako si?
Slabo, ker...
Rak mi načenja telo.
To ni dobro.
Nič ne moremo.
Vesela sem, da si tu.
Lepo si oblečen. Lepi čevlji.
Samo najboljše je dovolj dobro.
Tam sta mami in oči.
Ja. Njuna poročna fotografija.
Poglej.
Midva ob bazenu.
Lepo.
Moja družina je v Auschwitzu uživala.
Žena je imela rajski vrt.
Otroci so imeli brezskrbno lepo življenje.
Poleti so čofotali v bazenčku na vrtu.
Najbolj so bili veseli, ko se je očka kopal z njimi.
Doma so mi misli pogosto uhajale k iztrebljanju.
Ko sem gledal najine otroke med igro
in ženino navdušenje nad najmlajšim,
sem se vprašal: "Kako dolgo bo še trajala naša sreča?"
Zanima me...
Ali si po tem, ko si prebrala očkovo knjigo,
kaj razmišljala o tem?
Ne.
Si se česa spomnila?
Lepe spomine imam.
Imela sva čudovito mater in očeta.
- Ja. - Čudovito.
Mnogi nimajo tako dobrega...
- Ja. - Tako dobrega življenja.
Ja, drži.
V knjigi piše, da je stal pred plinsko celico,
ko so vanjo vodili ženske in otroke.
Kako se počutite ob tem?
Močno me žalosti in včasih imam more,
saj je bil edini, ki je povedal, kaj se je tam dogajalo.
Bil je dober človek.
Hočete reči, da je bil odkrit glede svoje vloge pri iztrebljanju?
Ja. Spustil se je v to, potem pa se ni mogel več izvleči.
Kaj pa vajina mati, Hedwig?
Ali misliš, da je mami vedela kaj več
in bila bolj vpeta v celotno zgodbo?
Sam dvomim.
Tega si ne morem predstavljati.
Če bi vedela,
bi očka v knjigi to gotovo omenil.
Ja. O teh stvareh nikoli nismo govorili.
Mami se je vedno z vsem strinjala.
Ja.
Pred vsem nas je zaščitila
in skrbela, da nam je bilo prijetno.
Veliko je prestala.
Ja.
In vedno je bila prijazna.
V Auschwitzu nikoli nisem videla nič slabega.
Vse je bilo lepo.
Potem pa se je vojna končala in vse je razpadlo.
Škoda, da živiva tako daleč.
Lahko bi se pogovarjala o tem in lažje...
Ja.
- In s tem lažje shajala. - Ja.
V življenju ne gre vse tako, kot si želiš.
Res je.
Konec leta 1942
je moja žena s strani takratnega pokrajinskega vodje Zgornje Šlezije
bila opozorjena na dogajanje
v mojem taborišču.
Žena me je vprašala, ali to drži.
Priznal sem, da je res.
To je bila edina obljuba Reichsführerju, ki sem jo kdaj prelomil.
Sicer o tem nisem govoril z nikomer.
Dvomim, da je mama vedela za to.
Verjetno se ji je kaj svitalo,
ampak prepričan sem, da ni poznala podrobnosti.
Nočem več govoriti o tem.
Ali se vam to zdi...
Moreče.
- Moreče je? - Ja.
Včasih pomislim:
"Zakaj moram trpeti?
Fizično tako zelo trpeti."
Spraševala sem se celo,
ali je Bog jezen name zaradi dejanj mojega očeta.
Ampak rekla sem si, da ne bom nikoli jezna na očeta.
Moral je biti zelo močan človek,
da je živel tako in počel to, kar je moral početi.
Tako da...
Moral je torej ubiti več kot milijon ljudi...
Na to ne gledam tako.
Govorijo, koliko ljudi je umrlo v taborišču.
Kaj pa vsi ti preživeli? Zakaj oni niso umrli?
Še vedno živijo v...
Zdaj prejemajo denar od Nemčije oziroma od Judov.
In veste...
Verjameš, kar hočeš verjeti.
Ali mislite, da ste v zanikanju?
Ne. Zakaj?
Kar je bilo, je bilo.
To je bil tretji rajh.
Dolgo je že tega.
To je preteklost. Kaj pa lahko storim? Kaj lahko rečem?
Vse najboljše za te.
LONDON V ZDRUŽENEM KRALJESTVU
Vse najboljše za te.
Vse najboljše, draga mama,
vse najboljše za te.
Čisto v redu pljuča imaš.
Bravo.
Stara sem skoraj sto let. Ne vem, zakaj sem dočakala takšno starost.
Gotovo obstaja kak razlog.
K sreči nas nekaj iz tistih časov še živi.
Ampak ko bomo odšli, bo konec.
Mama govori, da ne mara rojstnih dni, ne mara cirkusa.
Da naj jo pustimo pri miru in podobno.
Ampak danes praznuje svoj 98. rojstni dan,
obdana z najbližjimi.
Neverjetno je, Anita,
da so si tvoji starši bili tako blizu z mojimi starimi starši.
Ja, dobri prijatelji smo bili.
Imam tipično judovsko zgodbo.
Judyjin dedek in moj oče sta srečno živela v Nemčiji.
Ko so se začele težave,
je Judyjina družina bila pametna in odšla.
Tudi mojega očeta so spodbujali k temu.
Šel je v Palestino, se vrnil in rekel:
"Nočem živeti v puščavi."
A Judyjina družina je preživela, moj oče pa ne.
VROCLAV NA POLJSKEM
Od tod prihaja moja družina.
Zdaj se imenuje Vroclav in je del Poljske.
Ne imenuje se več tako, ampak zame bo večno Breslau.
Želim in moram povezati koščke svoje družinske preteklosti
v celotno zgodbo, ki bo živela naprej.
Zato moram biti tu,
ker je to del te zgodbe.
Imam lepe spomine na otroštvo.
Imela sem sestri Marianne in Renate.
Oče je bil odvetnik, mama pa priznana violinistka.
Kultura je v naši hiši bila zapisana z velikimi črkami.
Imamo veliko zbirko fotografij iz Breslaua.
Dom, v katerem je živela mama,
je bil v čudoviti stanovanjski zgradbi na obrobju mesta
s krasno teraso.
Vedela sem, da je več ni,
nisem pa vedela, kaj jo je zamenjalo.
ANITA, RENATE, MARIANNE, MATI, OČE
Bili smo čisto normalna družina.
Nenormalni smo postali s prihodom Hitlerja.
Fronto so zaprli in...
Bilo je prepozno, da bi družina pobegnila.
Potem je izbruhnila vojna
in vsega je bilo konec.
Leta 1942 se je začela deportacija.
Starše so deportirali na vzhod.
Starim staršem je gestapo dal 24 ur časa,
da se oglasijo na zbirni točki za Jude.
Mati je zadnjo noč pripravljala prtljago,
babica pa je v drugi sobi jokala.
Vem, da so dedku tisto noč posiveli lasje.
Mati je hotela iti s starši, ampak dedek je rekel:
"Ne, tja, kamor greva, boš že prišla ob pravem času."
IZBICA NA POLJSKEM
Stare starše so deportirali v kraj Izbica.
Pustiti sem hotela nekaj simboličnega,
da bosta vedela, da je vajini hčeri, moji mami, čelo rešil življenje.
Po nekem čudežu je dedek uspel pretihotapiti sporočili
za mojo mamo in njeno sestro.
V zadnjem je bil psalm.
"Dvigam svoje oči h goram: od kod mi pride pomoč?
Pomoč mi pride od Gospoda."
"Pošljita hrano. Mami ne more pisati, ne počuti se dobro."
Po tem sem sklepala, da je že bila mrtva.
Žene me želja ohraniti spomin na stare starše.
To se je zgodilo, ti ljudje so obstajali
in to so bili moji stari starši.
Milijoni drugih nimajo grobov.
Rada bi poklicala mamo.
- Živjo, mama. - Živjo, kje si?
Vidiš?
Kaj je to?
- Tvoji starši. - Kaj?
Fotografije tvojih staršev in sveče, ki sem jih prižgala.
Ne vidi se prav dobro. Lepo.
Ampak rada bi...
Ja, zdaj vidim.
Kadila sem pred starimi starši in počutila sem se krivo.
Kje točno si zdaj?
Sredi Izbice.
V vasi?
Ne, v velikem gozdu.
- Kaj je to? - Še en spomenik.
Kaj piše?
Ne govorim hebrejsko ali poljsko.
Naredila sem, kar sem hotela.
Dobro.
Adijo.
VZHODNA OBALA ZDA
Prvič vidim materin grob.
MAMI 1908-1989
Težko je razmišljati o preteklosti.
Ja.
Vračajo se spomini.
Po vojni ji s petimi otroki ni bilo lahko.
Bila je brez denarja...
MAMI
Sestra se je pravilno odločila.
Grob je anonimen.
Vemo, kdo je tu pokopan in kdo je mami.
Drugim ni treba vedeti.
HEDWIG HÖSS SE JE UMAKNILA IZ JAVNOSTI DO LETA 1964.
POKLICANA JE BILA ZA PRIČO NA SOJENJU NEKDANJEMU OSEBJU AUSCHWITZA.
Priča Hedwig Höss, gospodinja iz Nemčije.
Koliko ste stari?
Sedeminpetdeset let.
Sedeminpetdeset let. Vdova ste.
- Ja. - Kje živite?
- V Ludwigsburgu. - Ali ste zaposleni?
- Ne. - Ne.
Zanima me, kako se priča preživlja.
Ali jo podpira kakšna organizacija,
ki ji je nekoč pripadal njen mož?
Ali je vaša mati imela stike z drugimi nacisti ali nekdanjimi nacisti?
Ne.
Nismo imeli veliko pomoči.
Prejeli smo dve pošiljki iz Južne Amerike.
Enkrat so nas obiskali ljudje,
ki so nekoč sodelovali
z mojim očetom pri neki dostavi.
Mati ni dobila vdovske pokojnine ali česa podobnega.
Ker je bil oče vojni zločinec?
Ja.
Spominjam se babice Hedwig.
Obiskovala nas je, ko smo bili še majhni.
Bila je fina gospa.
Mama se je ob njej počutila ogroženo.
Nosila je bel predpasnik in lase je imela spete v figo.
Imela je toge nazore.
Kot otrok z njo nisem govoril o holokavstu.
Mama mi je povedala,
da niso bili pripravljeni priznati
in temu reči množični poboj ali holokavst.
A videl sem, da je njen mož ubil milijone ljudi.
Moja babica Hedwig Höss je dobila enosmerno vozovnico,
da je lahko obiskala teto Püppi.
Govori se, da je vzela kapsulo s cianidom,
ki jo je družinskim članom kazala že leta pred tem.
Še vedno je imela to sredstvo za samomor
iz druge svetovne vojne, ki so jim ga dali, da bi se lahko ubili,
če bi jih zajel sovražnik ali kaj podobnega.
Kaj pravite na govorice,
da je naredila samomor s kapsulo s cianidom?
Kdo?
- Vaša mati. - Ni govora.
Ni govora.
Kdo je to rekel?
Ni res.
Želim si, da bi umrla tako kot ona. Zaspala in se nikoli več zbudila.
Verjela je, da je vse šlo narobe
in da bi lahko bilo krasno, če bi temu dali priložnost.
Kot je rekla, vzpeli so se s to zvezdo in z njo padli.
Führer je bil mrtev.
Z ženo sva bila istih misli.
Tudi z nama je konec.
Najin svet je propadel s Führerjem.
Je imelo najino življenje še smisel?
Preganjali bi naju. Povsod bi naju iskali.
Hotela sva zaužiti strup.
Tega nisva storila zaradi otrok.
Pozneje sem to večkrat obžaloval.
Priklenjena sva bila na ta svet.
Morala bi izginiti z njim.
Vedel sem, da me išče angleška obveščevalna služba,
da opazujejo mojo družino
in redno pregledujejo njihove prostore.
Angleži so prišli s tovornjaki, polnimi vojakov.
Pripeljali so se in izskočili z mitraljezi.
Zapodili so se v nas, kot da smo razbojniki.
Zavpili so: "Roke gor" in nas postavili pred zid.
Rekli so nam, da je oče pobegnil pred Rusi
ali nekaj podobnega.
Pozneje smo izvedeli,
da je oče živel na veliki farmi ob meji z Dansko.
Enajstega marca so me aretirali.
Moja ampula s strupom se je razbila nekaj dni pred tem.
Grdo so ravnali z mano.
Paradirali so me kot kakšno žival.
Zaslišanja so bila neprijetna.
Zasliševalcem ne morem zameriti. Bili so Judje.
Obiskala bom mamo in ji pokazala neverjetne dokumente,
ki sem jih prejela pred 48 urami.
Mislim, da jo bodo osupnili.
"Rudolf Franz Ferdinand Höss
oziroma Franz Lang
pri polni vednosti potrjujem točnost naslednjih trditev."
To so dokumenti s prvega zaslišanja
po aretaciji Rudolfa Hössa.
- Ko so ga našli med begom. - Mojbog.
Kdo ti je to poslal?
Nekdo mi je pisal in rekel:
"Našel sem jih na podstrešju nedavno preminulega strica
in ne vem, kaj naj z njimi.
Vam jih lahko pošljem?"
Kakšna najdba.
Tu piše: "Ukazali so mi, da se junija 1941 oglasim pri Himmlerju,
ki mi je rekel naslednje.
Hotel je, da v štirih tednih pripravim načrte za gradnjo
v skladu s temi navodili.
Dodal je, da je naloga tako zahtevna, da jo lahko zaupa le meni.
Zapornike bo treba zapliniti. Vrata bomo neprodušno zaprli
in skozi majhni odprtini odvrgli dve pločevinki pesticida Zyklon B.
Ljudje bodo umrli v roku treh do desetih minut.
Čez pol ure bomo vrata odprli
in trupla bo odstranila posebna enota zapornikov,
ki bodo redno opravljali to delo.
Kakšna najdba.
Poskusite zanikati to.
HÖSS JE BIL PRVI, KI JE DELIL PODROBNOSTI O NACISTIČNEM PROGRAMU IZTREBLJANJA.
POKLICAN JE BIL ZA PRIČO NA NÜRNBERŠKEM PROCESU,
KI SE JE ZAČEL ŠTIRI MESECE PRED NJEGOVO ARETACIJO.
Ali so žrtve vedele, kaj jih čaka?
Večina ni, saj so se izvajali ukrepi,
da bi to prikrili,
da tako ne bi posumili,
da gredo v smrt.
HÖSSA SO POSLALI NA POLJSKO, KJER NAJ BI MU SODILI ZA NJEGOVE ZLOČINE.
FÜRTH V NEMČIJI, 1946
Petindvajsetega maja, ravno na najino obletnico poroke,
so me odpeljali na letališče in me tam predali poljskim oblastem.
POROČNIK KLAPPERT, 3. KOLUT
Z ameriškim letalom so nas prepeljali v Varšavo.
Ljubi sine, ohrani svojo ljubeznivo naravo.
Življenje, dragi moj, te bo še prehitro iztrgalo iz otroštva.
Zdaj ti ostane le še draga mama.
"Vedno boš očkov srček."
To je bilo zadnje pismo mojega očeta.
Mislim, da je moja situacija edinstvena.
Težko breme nosim.
JUŽNA NEMČIJA
V letih duhovniške službe sem govoril z veliko ljudmi.
PREMAGAJMO GENERACIJSKO PREKLETSTVO
Z ljudmi, katerih življenja so pestile tegobe in stiske...
Katastrofe.
Nekateri so se spraševali, ali tako trpijo zaradi generacijskega prekletstva,
ki so ga zakrivili njihovi predniki.
Sam ta občutek še predobro poznam.
Sem vnuk Rudolfa Hössa...
Zloglasnega esesovskega poveljnika koncentracijskega taborišča Auschwitz.
Zamislite si, da je to vaš dedek.
Ljudje pravijo, da jabolko ne pade daleč od drevesa.
Ko sem razmišljal o sebi, sem se spraševal, ali sem tak kot dedek.
"Sem mu v določeni meri podoben?"
Ko sem prvič prebral peto vrstico 20. poglavja Eksodusa,
sem bil zgrožen nad mislijo,
da bom kot druga generacija po Rudolfu Hössu deležen Božjega srda.
Zaradi zlobnih grozodejstev,
ki jih je moj dedek povzročil Judom.
Božjemu ljudstvu, izraelskemu ljudstvu
in seveda številnim drugim.
Še enkrat bom prebral Božje besede v peti vrstici:
"Pokorim krivdo očetov
na sinovih do tretjega in četrtega rodu."
A Bog pravi, da generacijsko prekletstvo ter krivdo in trpljenje, ki ga spremljata,
lahko premagamo z iskrenim kesanjem.
Z drugimi besedami,
prekletstvo greha izniči kri brezmadežnega Božjega jagnjeta,
Jezusa Kristusa.
Verjemite in rešeni boste.
Holokavst meče dolgo senco.
Travmatizirani niso le preživeli.
Koliko je travmatiziranih nemških družin,
ki vedo ali pa ne vedo, kaj so počeli njihovi dedki?
Vidim se kot aktivistko z malo začetnico.
Pri tem je med drugim ključno sodelovanje
in razumevanje izkušnje otrok storilcev.
V London sem prišla obiskat mamo.
Tokrat sem prišla z veliko prošnjo,
ki me navdaja z nemirom.
Živjo, mama.
- Živjo, Maya. - Tu sem.
- Uspelo mi je. - Dobro. Si dobro potovala?
Ja, ni bilo tako slabo, kot je včasih.
- Kako si ti? - V redu.
Kaj je novega?
Novo je to, da ne smem več voziti in se počutim kot ujeta žival,
a se bom že navadila.
Je, kar je. Nič ne moremo.
Torej...
Srečala se bom
s sinom in vnukom poveljnika iz Auschwitza.
Ja...
Deloma oziroma predvsem me je k temu spodbudilo to,
kar sem slišala od tebe, kar si mi povedala.
- Kaj praviš na to? - Mislim, da je krasna zamisel.
Sovraštvo se nadaljuje
in antisemitizem naravnost cveti,
zato je zelo pomembno, da se o teh stvareh pogovarjamo.
Hotela sem te vprašati, ali bi šla z mano v Auschwitz.
Ne. Moj Auschwitz je precej drugačen od tvojega.
Nisi ga zares videla. To hočem reči.
Nisi bila v situaciji,
ko ne veš, ali boš čez eno uro še živa.
Ne veš, kakšen je moj Auschwitz.
Hočem, da ga pustiš pri miru.
Nič nimam proti srečanju s Hössovim sinom,
ampak v Auschwitz ne bom šla.
Pridita k meni. Veš, da sem gibalno ovirana.
Če kdo kaj hoče, mora priti sem.
To pa je zamisel.
- Kaj? - Kava in kolač pri tebi.
Zakaj pa ne? Če prineseš kolač.
OŚWIĘCIM NA POLJSKEM
To je torej Oświęcim.
Večno znan kot zloglasni Auschwitz.
Čudno je, da je mesto tako blizu koncentracijskega taborišča.
Ponudila se je možnost,
da se pridružim sinu poveljnika Auschwitza,
ki taborišča še ni obiskal,
in njegovemu sinu, mojemu vrstniku,
ter prisostvovati, ko sta si ga prvič ogledala,
kar je bil na neki sprevržen način dar.
Nikoli nisem imel želje obiskati koncentracijskega taborišča v Auschwitzu.
Časa ne moremo zavrteti nazaj, soočiti se moramo s sedanjostjo.
Kai me je prosil, naj si ga grem ogledat.
Menil je, da je to dobra zamisel.
S Hössoma smo se prvič srečali v kavarni zadnje sinagoge v Oświęcimu,
ki je bil nekoč dom cvetoče judovske skupnosti.
Bilo je, kot da bi se čas ustavil. Vzelo nam je sapo.
- Živjo. - Živjo. Težko najdem prave besede.
Ja, vem.
- Zelo mi je težilo srce... - Ja.
Samo odpuščanja vas lahko prosim. To je vse.
Zame bo zelo težko, ko bom jutri šel tja
in si na lastne oči ogledal
to, o čemer sem bral.
Ja, razumem.
Na željo Reichsführerja SS Himmlerja
je Auschwitz postal največji objekt za iztrebljanje ljudi vseh časov.
Ko mi je osebno dal ukaz,
naj v Auschwitzu pripravim kraj za množično iztrebljanje
in to sam tudi izvršim,
si nisem niti približno predstavljal obsega in posledic tega.
Ukaz je bil nenavaden, resnično pošasten.
Toda utemeljitev je iztrebljanje v mojih očeh upravičila.
BBC-JEV INTERVJU, APRIL 1945
Ob prihodu taboriščnikov sta na ploščadi stala poveljnik in zdravnik
in pred našimi očmi se je odvila selekcija.
Desno, levo, desno, levo.
Desno je bilo življenje, levo pa dimnik.
Tu so krematoriji.
- Plinska celica. - Ja.
Ta je bila kakšnih sto korakov oddaljena od kraja,
kjer je mama igrala z orkestrom.
Množice so šle po tej poti
in slišale glasbo. Ljudje, ki so šli v smrt,
so prišli v to zgradbo,
kjer so se morali sleči,
misleč, da se bodo oprhali.
Rekli so jim, naj lepo pospravijo čevlje in oblačila,
da jih bodo pozneje zlahka našli.
V roku 30 minut so jih zaplinili.
Pretresljivo je, da so tako zlobno zavajali ljudi,
ki so verjeli, da še obstaja upanje, da bodo varni.
Omenili ste, da so pospravljali oblačila, da bi se oprhali.
Mogoče so tako skušali preprečiti paniko.
Kajti če bi tisoče ljudi zgrabila panika...
- Ja. - Težko bi jih obvladali.
Grozno je.
Schrecklich, kot pravijo v nemščini. Grozljivka.
Potem pa te spreleti... "Kdo je to storil?"
Nihče drug kot moj dedek.
Grozljivo je videti,
kaj je tu počel.
Ne moreš verjeti. Zame je to velik šok.
Ja.
Kajti...
Poznali smo ga kot drugačnega človeka.
DVESTO METROV OD DOMA DRUŽINE HÖSS
Skozi kukalo plinske celice sem zrl smrti v oči.
Postopke sem moral spremljati.
Dan in noč sem moral gledati, kako so vlekli in sežigali trupla,
pulili zobe
in strigli lase. Vse te grozote, in to več ur.
To sem moral početi, da bi dokazal,
da sem pripravljen osebno prisostvovati vsemu,
kar sem zahteval od svojih podrejenih.
Vonj po zažganem je potoval več kilometrov daleč,
zaradi česar so vsi govorili o sežiganju Judov.
Mislim, da nihče drug tega ni počel v takšnem obsegu.
To je dejstvo.
Neizpodbitno dejstvo, da je moj dedek
največji množični morilec v človeški zgodovini.
Nimam besed.
Ne vem, kaj naj rečem.
Grozno je.
Niste pričakovali tega? Je tako, kot ste si predstavljali?
Ne.
To je nepredstavljivo.
Ne.
Samo upamo lahko, da se to ne bo več ponovilo
in da smo se iz tega kaj naučili.
Dvomim, da smo se,
sicer danes ne bi bilo spet toliko antisemitizma.
Naj javnost v meni še naprej vidi krvoločno zver,
okrutnega sadista,
morilca milijonov ljudi.
Kajti ljudje si poveljnika Auschwitza ne morejo predstavljati
kot karkoli drugega.
Nikoli ne bodo razumeli, da je tudi on imel srce.
Rudolf Höss.
Mislim, da je skušal izboljšati svojo podobo.
Bil je pri koncu. Smrt je bila neizbežna.
HÖSS OBSOJEN
Rudolfa Hössa, zvestega služabnika zločinskega nacističnega režima,
je vrhovno sodišče obsodilo na smrt.
Rudolf Höss, ustanovitelj največjega taborišča smrti v zgodovini,
je tipičen predstavnik nemškega naroda.
Slepa disciplina, grozljiva okrutnost in pohlep ljudi na vrhu.
Kaj je smrtna obsodba v primerjavi s težo njegovih zločinov?
Zdaj vem, kaj je moj oče počel v Auschwitzu.
Za to je moral plačati ceno.
To je bila smrt z obešanjem.
To je zadnja izjava Rudolfa Hössa, mojega dedka, pred njegovo usmrtitvijo.
"Vest mi narekuje naslednje besede.
V samoti svoje zaporniške celice sem prišel do bridkega spoznanja,
da sem hudo grešil proti človeštvu."
Kot poveljnik Auschwitza sem vršil del krutih načrtov tretjega rajha
za iztrebljanje ljudi.
S tem sem ljudem in človeštvu povzročil veliko škodo.
Za svoja dejanja bom plačal z življenjem.
Naj mi Bog nekoč odpusti za to, kar sem storil.
Ali mislite, da bi se kaj takega kot holokavst lahko ponovilo?
Lahko bi se ponovilo. Kaj takega bi se lahko ponovilo.
Poglejte svet danes. Drugačen je.
Lahko bi se ponovilo, saj se ljudje obnašamo naravnost grozno.
LONDON V ZDRUŽENEM KRALJESTVU
Nisem še spoznal preživelega taboriščnika.
Kurjo polt sem dobil.
Lasje so se mi naježili.
Auschwitz sva videla in doživela z različnih perspektiv.
Čutim družinsko krivdo.
- Hvala. - Kar naprej.
Moja mama, Anita Lasker Wallfisch.
- Zgodovinski trenutek. - Ja, kdo bi si mislil.
Nemogoče.
Krasno. Čudovito.
Sin poveljnika Auschwitza sedi v domu Anite Lasker.
Kako je to možno?
Ja.
Ste prvič obiskali Auschwitz?
Ja.
Pogumno od vas.
Naredil sem korak.
Ampak ničesar ne morem spremeniti.
Nihče ne more.
Oče je bil goreč Nemec.
Z železnim križcem.
Bili smo Nemci.
Noro je.
- Živimo s krivdo. - Ja.
Nihče vas ni vprašal, čigav sin želite biti.
Tudi mene niso.
Ali zdaj sovražite svojega dedka? Kaj čutite?
Sovražil bi ga, ja. To lahko rečem.
- Sovražim ga. - Kaj pa vi?
Ga sovražite, ko se ozrete, ali je za vas še vedno dober oče?
Ne...
- Ne eno ne drugo. - Nevtralni ste.
Drugače bi bilo neznosno.
- Ja. - Ja.
Nenavadna situacija. Morala bi sedeti tukaj
in se pogovarjati o teh groznih časih.
A poglejte, nič niste vedeli o tem,
ker je grozote in normalno življenje ločevala ograja.
Človek, kot je bil vaš oče, je Jude verjetno videl kot golazen.
- Ne kot ljudi, kot golazen. - Ja.
Jude so krivili za lastne pomanjkljivosti.
Ja.
"Judje so sami bogataši" in podobno. Samo ljudje so.
Čas je, da nehamo s tem neumnim sovraštvom do Judov.
Judje so Božje izbrano ljudstvo.
A za kaj smo bili izbrani?
Saj poznate tisto znano judovsko molitev...
Za spremembo izberi koga drugega
za svoje ljudstvo. Kaj smo storili?
Kaj smo storili?
Deček z jarmulko na glavi danes ni varen.
Nismo prav dosti napredovali.
Veliko dela nas še čaka.
Druga generacija ima odgovornost,
da še naprej opozarja na to
ter govori o človečnosti in zavračanju...
In poskrbi, da to ne bo pozabljeno.
Tega, kar se je zgodilo, ni mogoče odpustiti.
Ampak pomembno je, da se pogovarjamo
in da se razumemo.
To je naslednji korak.
Ni pomembno to, kar smo storili, ampak to, kar počnemo zdaj.
Vsekakor je bila posebna izkušnja,
ko je v mojo hišo vstopil sin poveljnika Auschwitza
sedel nasproti mene in z mano popil skodelico kave.
Na neki način je bilo čudovito.
Moj dedek, Rudolf Höss,
je bil ključen pri iztrebljanju dveh tretjin evropskih Judov.
Trideset let po tem, ko je med prvo svetovno vojno prečkal Judovsko puščavo,
so tu razglasili judovsko državo
v upanju, da bo varovala prihodnje generacije.
V LJUBEČ SPOMIN DENNISU BLAIRU
Sergej Litrop