Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Mă simt ciudat să mă aflu aici cu tatăl meu, în deşertul Iudeii,
pe care tatăl lui l-a traversat în 1917, în timpul Primului Război Mondial,
când era cel mai tânăr subofiţer din armata germană.
După 30 de ani, în apropierea morţii, el a scris:
„Viaţa şi moartea iudeilor e o enigmă pe care n-am putut-o desluşi.”
Până atunci, ucisese mai mulţi oameni decât oricine din istorie.
UMBRA COMANDANTULUI
OŚWIĘCIM, POLONIA
Îmi amintesc că era mai mare.
E data naşterii mele,
casa pare să fi fost construită în 1937.
Aici...
Aici era micul tău regat de copil.
Asta era camera de zi.
Aici erau canapele de piele,
fotolii maro...
Mereu era ceva special
când stăteam în camera de zi.
De Crăciun, de aniversări...
familia era împreună.
Tatăl meu nu era în uniformă,
era într-o cămaşă albă
şi avea papion,
îşi fuma trabucul.
Bunica mi-a dat asta.
Uite!
Da.
Asta a fost făcută după naşterea celei mai mici surori.
După opt ani.
Tatăl meu a fost Rudolf Höss,
comandantul de la Auschwitz.
Familia mea s-a mutat la Auschwitz
când aveam trei sau patru ani.
Trăiam foarte aproape de locul lui de muncă.
Când eram copii, credeam că e o închisoare
şi că el era şeful.
DINCOLO DE ZIDURILE GRĂDINII FAMILIEI, PESTE UN MILION DE OAMENI AU FOST UCIŞI.
MAJORITATEA ERAU EVREI.
Macabră şi senzaţională.
Astfel a fost declaraţia fostului comandant
al lagărului de concentrare de la Auschwitz, Rudolf Höss.
RUDOLF HÖSS, PROCES NUREMBERG, 1946
În vara anului 1941,
am fost chemat la Berlin să primesc ordine
în persoană de la Reichsfuhrer SS Himmler.
El mi-a spus:
„Fuhrerul a ordonat...
«Soluţia finală a problemei evreieşti.»
Noi, SS-ul, trebuie să îndeplinim ordinul.
Dacă nu este îndeplinit acum,
în exact acest moment,
atunci evreii vor distruge mai târziu statul german.”
Bine.
Uite!
Da.
Avionul meu.
Cine l-a făcut? De unde era?
- Nu poţi cumpăra aşa ceva de la magazin. - Nu.
L-a construit unul dintre prizonieri, cu echipa lui.
- L-au făcut pentru tine? - Da.
- De ziua mea. - Da.
Prizonierii evrei?
Nu ştiu dacă erau evrei.
Probabil nu erau evrei, ci polonezi.
- Bine. - Da.
Am avut o copilărie minunată şi idilică la Auschwitz.
Eu şi sora mea, Püppi, eram mereu împreună.
Vâsleam pe râu cu tatăl meu
sau ne jucam cu câinii în grădină.
Ăsta era drumul spre dormitoare.
De aici, ne uitam afară.
Era o pajişte mare,
iar la capăt era crematoriul.
- Puteai vedea crematoriul de aici? - Da.
Pe atunci nu erau copaci.
Nu am ştiut niciodată ce se întâmpla cu adevărat acolo când eram mic.
Nu, nimic.
Pe aeroportul din Varşovia a ajuns un avion
cu foşti oficiali nazişti de rang înalt,
care, în timpul ocupaţiei germane, au avut posturi importante în Polonia.
Ei sunt acuzaţi de nenumărate crime împotriva umanităţii.
Beckmann, fostul şef al Gestapo-ului din Cracovia,
Daume, reprezentantul autorizat al guvernului german în Polonia,
Höss, comandantul lagărului de concentrare de la Auschwitz.
Acesta e omul care a făcut o mărturisire fără precedent,
că era responsabil de moartea violentă
a milioane de oameni.
Tribunalul de la Varşovia va decide vinovăţia fiecărui om.
CÂT ERA ÎNCHIS, AŞTEPTÂND JUDECATA, RUDOLF HÖSS ŞI-A SCRIS AUTOBIOGRAFIA.
Nu sunt un scriitor.
Scrisul nu a fost niciodată punctul meu forte.
Am înregistrat totul aşa cum îmi amintesc.
Viaţa mea a fost colorată şi variată.
PALESTINA, PRIMUL RĂZBOI MONDIAL
Soarta mi-a oferit şi momente bune, şi momente proaste.
ŞTAMPILA POLIŢIEI
Am avut doi îndrumători
de când m-am întors ca bărbat din războiul în care am intrat şcolar.
Patria-mamă şi familia mea.
Tata nu ne-a spus niciodată despre munca lui
absolut nimic.
Cred că s-a ocupat de acte, de rezolvat lucruri,
atâta tot.
Nu cred că el...
s-a ocupat personal de nimic, nu-mi pot imagina asta.
De crime în masă?
Da.
Am devenit comandantul unui lagăr nou, Auschwitz.
Nu mă aşteptasem să fiu promovat comandant atât de curând.
Şi nu a fost o sarcină uşoară.
HÖSS TREBUIA SĂ CREEZE CEL MAI MARE COMPLEX DE LAGĂRE DE CONCENTRARE.
ERA ÎNTINS PE 40 KM PĂTRAŢI ÎNTR-O ZONĂ RESTRICŢIONATĂ NUMITĂ
„ZONĂ DE INTERES”.
Din nimic şi fără resurse,
trebuia să construiesc ceva imens cât mai repede.
Prizonierii de război ruşi trebuiau să construiască lagărul.
Au ajuns într-o stare deplorabilă.
Le dădeam mereu raţii suplimentare, dar fără succes.
Mureau ca muştele.
Erau des întâlnite cazuri de canibalism.
Dintre peste 10.000 de prizonieri de război ruşi,
care trebuiau să formeze principala forţă de muncă,
până în vara lui 1942, doar câteva sute mai trăiau.
Himmler a vizitat Auschwitz şi s-a uitat cu atenţie.
Am condus prin toată Zona de interes.
Îi atrăgeam mereu atenţia cu privire la lipsuri. Şi el le-a văzut.
S-a răstit la mine că nu mă opream să vorbesc despre condiţiile atroce.
„Nu vreau să mai aud de dificultăţi.
Pentru un lider SS, nu există dificultăţi.
Sarcina lui e să le rezolve.”
Enormitatea acestui lucru...
Ceea ce a făcut, ceea ce a conceput...
Mulţi ani, a plănuit şi a construit lagărul de concentrare,
cea mai eficientă maşinărie de exterminare care a existat, nu?
Ăsta e planul lui, Auschwitz era creaţia lui.
LA TREI KM DE CASA LUI HÖSS,
SE CONSTRUIA UN LAGĂR NOU, MARE: AUSCHWITZ-BIRKENAU
ÎN CAMERELE DE GAZARE ŞI LA CREMATORIU SE PUTEAU UCIDE ŞI ARDE 10.000 DE OAMENI.
Auschwitz a devenit un lagăr evreiesc,
un lagăr pentru evrei cum nu a mai existat niciodată.
Pentru evreii de la Auschwitz, nu mai exista nicio speranţă.
Ştiau că, fără excepţie, erau condamnaţi la moarte.
COMANDANTUL DE LA AUSCHWITZ AUTOBIOGRAFIA LUI RUDOLF HOESS
Zyklon B era folosit constant pentru controlul dăunătorilor la Auschwitz.
Am decis să folosim acest gaz pentru exterminarea în masă.
„Eu am urmărit crimele, protejat de o mască de gaze.
Uşa era încuiată şi gazul se turna prin deschideri.
Unii ţipau «Gaz» şi un ţipăt...”
Se ţipa şi se împingea spre ambele uşi.
Dar ele au rezistat presiunii.
Au fost deschise doar după câteva ore, când camera era aerisită.
Nu sunt sigur cât dura să se moară,
dar se auzea mult timp un zumzăit.
Atunci am văzut pentru prima oară mormane cu cadavre de oameni gazaţi.
Nu m-am gândit deloc la crime.
Fuseseră comandate, iar eu trebuia să le execut.
Când am citit memoriile bunicului meu,
m-a şocat că el era ca un observator clinic,
se uita la el, la ceea ce făcea.
Era foarte clinic, ca un om de ştiinţă care urmăreşte un experiment fără viaţă.
Asta mi-a dezvăluit un fel de răceală a sufletului său.
SUDUL GERMANIEI
Nu prea s-a discutat despre Auschwitz în familia mea.
Cred că tatăl meu a păstrat tăcerea.
E generaţia tăcută, nu?
Nu prea vorbesc despre lucruri şi...
Nu e vorbăreţ nici azi, deci e greu.
Bunicule, ce făceai când erai copil?
Voiam să te întreb de mult.
A cântat cineva din familie la un instrument?
Am primit odată un flaut,
dar nu prea-mi plăcea.
Am blocat găurile şi trăgeam cu fasole,
de parcă era ţeavă pentru fasole.
Da.
Am făcut multe prostii.
Aveam de toate, o piscină...
Mă înfiorez puţin când mă gândesc că era...
Era o familie veselă,
cu cadouri frumoase, cu bucurii şi distracţie,
cu jucării şi care se bucura de viaţă. Iar la câteva sute de metri,
după ziduri,
după zidurile cu sârmă ghimpată, se ucideau oameni.
Asta e copleşitor, când te gândeşti.
Ştiai ce se întâmpla după ziduri?
Nu ştiam.
Am aflat odată că cineva a fost împuşcat mortal lângă gard,
pentru că voia să evadeze
şi am vorbit o vreme cu rudele mele despre asta.
Dar, altfel, nu ştiam nimic.
Nici de fum.
Îmi amintesc că atunci când eram mic,
dacă ceva avea un miros puternic sau dacă ardea,
ştiai foarte bine asta.
La fum şi la cenuşă...
Nu ploua cu cenuşă şi nu erau nori de fum.
Nu erau deloc.
Crezi că se poate
să suprimi ceea ce ştiai atunci?
Dacă era ceva în neregulă
şi dacă era fum,
aş fi văzut, aş fi ştiut
şi aş fi pus întrebări, deoarece...
Nu m-am gândit niciodată
că acolo ardeau oameni.
Mi se pare foarte greu de imaginat
că nu miroseau, nu auzeau şi nu vedeau nimic.
Cred că tata, în subconştient,
a suprimat unele dintre experienţele pe care le-a avut.
Le-a lăsat în adâncurile conştiinţei sale
şi nu-şi mai aminteşte.
Se protejează pe el, mintea lui.
INTERVIU BBC, APRILIE 1945
Ea e Anita Lasker, o evreică germană.
La Auschwitz,
oameni sănătoşi, în viaţă, erau aruncaţi de vii în foc.
Alţii erau gazaţi până mureau.
Baraca mea era la 20 de metri
de unul dintre cele cinci furnale.
Am văzut totul cu ochii mei.
Pe atunci, se punea muzică.
Eu eram în orchestră.
LONDRA, MAREA BRITANIE
La Auschwitz, erai ucis cu cea mai rafinată metodă.
Oamenii sunt gazaţi într-o cameră.
Locul e plin de fum negru, un miros oribil. Un iad.
„Iadul pe Pământ” e Auschwitz.
Când am ajuns la Auschwitz,
s-a auzit că acolo era o trupă
care avea nevoie de violoncelist. Nu aveau violoncelist.
Sosirea mea părea să fie un eveniment important.
Am devenit singura violoncelistă a orchestrei lagărului,
care era o poziţie foarte norocoasă.
Asta mi-a salvat viaţa.
Mama mea a supravieţuit după uciderea părinţilor ei,
a fost martora uciderii a milioane de oameni, a fost înfometată.
Toate ororile imaginabile.
Noi aveam de cântat marşuri pentru miile de oameni
care lucrau în fabricile
din jurul Auschwitzului.
Pentru că germanilor le place totul frumos şi ordonat,
deci trebuia să cântăm marşuri, ca oamenii care munceau să poată...
să poată ieşi pe muzică.
Dar era şi un fel de distracţie pentru paznici.
Era foarte plictisitor pentru soldaţi să fie paznici la Auschwitz.
Erau vremuri cu mult înaintea televiziunii sau a altei distracţii.
După război, am aflat că erau orchestre în fiecare lagăr.
Iar comandantul de la Birkenau, unde eram eu, s-a gândit brusc:
„Toţi au muzică. Şi eu vreau muzică.”
Cântam cu speranţa că ziua următoare vom trăi.
Aşa stătea treaba.
Mamă, mă uitam la cutia violoncelului tău.
E un...
monument, nu-i aşa?
- Da. - Simbol al vieţii tale de violoncelistă.
Ştiu.
ANITA LASKER-WALLFISCH, VIOLONCELISTĂ ORCHESTRA DE CAMERĂ ENGLEZĂ
Modul în care mama a găsit o cale
să se integreze în lume după Holocaust a fost prin tăcere.
Se retrăsese într-un fel de tăcere.
Aveam un singur gând când am venit aici. Să îmi reiau
viaţa pierdută, tinereţea mea.
Când am ajuns în Anglia, nimeni nu m-a întrebat de Auschwitz.
Atunci, am decis: „Ce rost are?”
Nu am vorbit despre asta. A durat aproape 50 de ani
până ce copiii mei mi-au zis:
„Mamă, nu ne-ai spus nimic.”
Când eram mică, eram conştientă că existau zone interzise.
Orice era german era rău.
Eşti cumva prins într-un purgatoriu al necunoaşterii.
Nu cunoşti fapte, dar se ştie cumva
că se întâmplă ceva groaznic în apropiere.
Ca psihoterapeut, ştiu acum că cei născuţi din supravieţuitori ai Holocaustului,
cum sunt eu, pot moşteni traume
care sunt cumva întipărite în psihic
şi nu au contur, formă, nu au cuvinte,
deoarece cuvintele... N-au primit un context.
Am simţit asta de mică.
Dar nimeni de atunci nu înţelegea impactul Holocaustului
asupra celei de-a doua generaţii.
Asta era camera mea.
A fost prima cameră a mea,
dar nu era un loc vesel.
Când mă uit la fotografii cu mine, probabil când aveam sub doi ani,
sunt copleşită de tristeţe.
Sunt poze ale unui copil într-o disperare profundă.
Un copil care nu e grăsuţ şi drăguţ,
ci are o formă greşită.
Lupta mea în viaţă e simbolizată cumva în acele fotografii timpurii.
Mama mea nu era acolo.
Sunt fotografii ale unei inabilităţi
de a avea grijă de mine aşa cum aveam nevoie.
Asta, pentru mine, a fost...
o consecinţă a experienţelor mamei mele la Auschwitz.
Sunt o mamă nepotrivită pentru fiica mea.
Sunt foarte simplă.
Traumatizată. Las-o baltă! Continuă viaţa!
Dacă ai trecut prin oroarea incredibilă
prin care am trecut eu, îţi vine foarte greu
să simpatizezi sau să empatizezi.
Ştii că sunt cineva care n-are nevoie de nimic.
Nu înţeleg de ce aveai nevoie de tot.
E o anatemă pentru mine.
Încă e o anatemă pentru mine.
Ceea ce aveam nevoie nu era disponibil.
Cred că aveai nevoie ca mama ta să fie acasă.
Aşa e.
Aşa mă gândeam, dar...
mama ta nu era acasă pentru că trebuia să câştig traiul.
- Da. - Dar cum să înţeleagă un copil?
- Sigur. - Da.
Cred că tu crezi că noi două suntem foarte diferite.
Crezi că există asemănări?
Ar trebui să mă uit foarte atentă.
- Ar trebui să mă uit atent. - Serios?
Da.
E foarte interesant, dar toată viaţa mea,
în care au existat probleme de senzaţie de neapartenenţă...
în orice fel, în societatea britanică sau...
de neapartenenţă.
Şi totul a fost mereu o zbatere.
Eu am avut noroc,
deoarece aveam o viaţă împlinită în Anglia, cu care...
Cu care nu te-ai descurcat.
- Pentru tine, a fost un refugiu. - Da.
Uitându-ne în urmă, să ne dăm seama care era situaţia în Germania.
Mult şomaj, iar apoi apare minunatul domn Hitler.
Dintr-odată, suntem iar cineva.
Da, naţional-socialismul a avut mare succes.
Am considerat doctrina naţional-socialistă
drept singura potrivită pentru poporul german.
Antisemitismul nu e ceva nou.
A existat mereu peste tot în lume.
Devine mai evident când evreii se sprijină
prea mult în căutarea puterii.
Vreau să subliniez că, personal, n-am urât niciodată evreii,
dar i-am considerat duşmanii poporului nostru.
Pot să te întreb ceva?
Cartea asta există de mulţi ani. De ce nu ai citit-o?
De-abia mi-am dat seama că e o carte scrisă de el.
Nu ştiam despre asta.
Nimeni nu mi-a spus.
Ştiu că aveam un exemplar în limba germană a cărţii acasă.
Aveai asta.
Poate că n-ai citit-o, dar cartea
„Comandantul de la Auschwitz”
a stat în casa noastră timp de mulţi ani.
Acolo am citit-o prima oară în germană.
Era a bunicii.
Mama nu mi-a spus că există o biografie,
dar dacă ar fi existat, aş fi ştiut
şi aş fi citit-o. Nu se poate aşa ceva.
Nu ştiu.
De ce aţi evitat să vă confruntaţi cu trecutul familiei?
Holocaustul e o problemă mare...
Nu voiam să...
mă încarc cu ea.
NORDUL GERMANIEI
COMANDANT LA AUSCHWITZ
„Deţinuţii de la Sonderkommando se asigurau
că procesul de dezbrăcare se întâmpla rapid,
ca victimele să nu aibă mult timp să se gândească.”
Odată, doi copii mici erau atât de absorbiţi de jocul lor,
încât n-au vrut să-şi lase mamele să îi ia de la el.
SELECTAŢI PENTRU GAZARE
Nici evreii de la Sonderkommando nu voiau să ia copiii.
Nu voi uita expresia ochilor mamei lor,
care implora milă, deoarece ştia ce urma să se întâmple.
AŞTEPTAREA LA CAMERA DE GAZARE
Cei din camera de gazare erau deja neliniştiţi.
Trebuia să acţionez. Toată lumea se uita la mine.
I-am făcut subofiţerului un semn
şi a luat copiii, care s-au împotrivit mult,
în braţele lui şi i-a dus în camera de gazare, cu mama,
ale cărei ţipete erau sfâşietoare.
Am mai văzut o femeie care a încercat să-şi dea afară copiii din cameră,
pe măsură ce uşa se închidea.
Plângând, a strigat: „Măcar lăsaţi-mi copiii să trăiască.”
Văzând femei care intrau cu copiii în camerele de gazare,
m-am gândit adesea la familia mea.
Când am citit ce era acolo
şi am văzut cum copiii şi femeile
erau conduşi în camerele de gazare...
şi se gândea la noi, la copiii lui şi la soţia lui...
Aş fi vrut să nu fi citit.
E oribil.
Nu mi-a venit să cred.
Dar...
erau cuvintele lui, deci trebuia să fie adevărat.
LONDRA, MAREA BRITANIE
Provin dintr-o familie iudeo-germană complet asimilată.
Tatăl meu a fost soldat în Primul Război Mondial,
cu Crucea de Fier şi toate... Da, eram germani...
şi evrei, dar nu practicam credinţa evreiască.
TATĂL MEU
Tata, din păcate, era un optimist incurabil.
Spunea că germanii nu pot fi atât de proşti.
Apoi, şi-a dat seama că germanii sunt atât de proşti.
În anii 1930, toţi evreii din Germania au fost privaţi de naţionalitatea lor.
Mama mea şi tatăl meu
n-au fost interesaţi să-şi recapete cetăţenia germană,
deşi ar fi avut dreptul.
Germania se terminase pentru mine. Nu era locul meu acolo.
De-abia aşteptam să devin britanică naturalizată.
Viaţa fără paşaport e foarte complicată.
Dar am decis că era timpul să-mi iau cetăţenia.
Când mi s-a adus acasă paşaportul meu german,
îmi amintesc că am avut o senzaţie de uşurare.
M-am simţit triumfătoare.
Nu vrei asta?
Te vei muta în următoarele 28 de zile?
Da.
Te vei muta în următoarele 28 de zile?
Da!
Acum încep o viaţă nouă.
Am decis să încerc să trăiesc în Germania,
o ţară în care n-am mai trăit şi a cărei limbă nu o vorbesc.
Dar oasele mele sunt de acolo.
Nu trebuia să mă nasc aici. Trebuia să mă nasc în Germania.
Bună, mamă!
O să-mi ia ceva timp să încarc.
Te poţi da puţin în faţă?
Nu, stai!
Vrei luminile astea?
- Adu-le încoace! - Bine.
Mă străduiesc, mamă.
BERLIN, GERMANIA
Emigrarea în Germania a suscitat multe reacţii de uimire,
deoarece era ţara în care bunicii mei
fuseseră ucişi, la fel ca mulţi evrei,
şi era ţara din care părinţii mei fugiseră.
Mama mea nu a intrat în Germania timp de mulţi ani.
Mamă!
Măi să fie! Aici stai?
Aici e.
Măi să fie! Doamne!
Arată frumos.
- Ia loc, fumează o ţigară. - Da.
Da, o galerie întreagă.
E foarte impresionant.
Trebuie să dai la o parte schnuckis, ca să vezi cărţile.
E o expoziţie sau o bibliotecă?
Îmi plac schnuckis.
Într-un fel, faptul că m-am stabilit aici
are legătură cu ideea de a recupera vieţi pierdute,
dar şi viaţa mea netrăită.
Da.
Şi mai arată cum ar fi putut fi şi a fost distrus fără motiv, din prostie.
Da.
Dar prostia pare că se perpetuează.
Oamenii au nevoie de ţapi ispăşitori
şi cred că lumea e un dezastru acum.
E ceva tipic.
A fost din nou vina evreilor.
Am tot experimentat să mă aflu aici, această disonanţă culturală teribilă.
Şi m-am confruntat cu antisemitism inconştient.
- Sigur nu-ţi imaginezi asta? - Nu-mi imaginez.
Uneori, e greu să nu te întorci, ca să fugi.
- Dar unde? - Exact.
- Există o soartă evreiască. - E soarta evreiască.
- Nu aparţii nicăieri. - Da.
Iar acolo unde ar trebui să fii ai cea mai mare problemă.
Procesul de selecţie pe rampă era plin de incidente.
Când familiile erau despărţite,
bărbaţii erau despărţiţi de femei şi de copii,
se provoca o mare agitaţie în timpul transportului.
Iar separarea celor buni de muncă se adăuga la asta.
Pentru că familiile voiau să stea împreună cu orice preţ.
Evreii au un simţ dezvoltat al familiei.
Se ţin unii de alţii.
Asta le-a dat mult de gândit celor care au primit comanda să facă asta.
Le-a lăsat impresii de durată.
Mulţi dintre cei implicaţi au venit la mine la inspecţie.
Am tot auzit aceeaşi întrebare.
„E nevoie ca sute de mii de femei
şi de copii să fie exterminaţi?”
Iar eu, care îmi pusesem aceeaşi întrebare
de nenumărate ori,
trebuia să le spun ordinul Führerului, să-i consolez cu asta.
Trebuia să le spun că exterminarea evreilor
era necesară pentru a elibera Germania şi pe urmaşii noştri
de duşmanii noştri, pentru totdeauna.
Bunicul meu a înghiţit cumva
toată ideologia nazistă.
A înghiţit acel darwinism social şi s-a scufundat odată cu el.
Pentru el, avea sens atunci o rasă supremă.
I se dăduse Auschwitz, iar prin modul în care era construit ca om,
se ştia că avea să facă o treabă bună.
SUDUL GERMANIEI
Părinte, mulţumesc mult, Doamne, pentru cuvântul Tău.
Mulţumesc pentru dragostea Ta, Doamne. Pentru răbdarea Ta faţă de noi.
Ai grijă de noi ca de copiii Tăi.
Mulţumesc că ne-ai binecuvântat aşa.
Mă rog în numele lui Isus. Amin!
- Luaţi, băieţi, e bun. - Doamnele primele.
Luaţi!
Sunt pastor la biserica Bibliei din Stuttgart.
Deservim o comunitate internaţională,
inclusiv personal de la bazele americane şi alţi expaţi.
Luăm micul-dejun lunar cu rugăciunea bărbaţilor.
Doar bărbaţii de la biserică stau împreună,
se distrează creştineşte, atât.
Aveţi destul loc?
Când învaţă, se gândeşte la omul de azi,
la bărbatul creştin, la orice bărbat.
La bărbatul din secolul XXI. Care e misiunea noastră?
Biblia spune ca noi, bărbaţii, să fim lideri.
Odată cu conducerea, vine o responsabilitate mare,
nu doar în ceea ce predăm acasă,
ci şi în legătură cu felul în care ne comportăm zi de zi, deci...
Sigur.
Când am devenit creştin şi am citit Vechiul Testament,
se vorbea despre păcatele părinţilor,
că Dumnezeu îi va cerceta pe cei din a treia sau a patra generaţie.
M-am gândit atunci... „Uau!”
Bunicul meu era om de acţiune, om ambiţios, meticulos.
Până în momentul în care s-a transformat într-un monstru,
un ucigaş nemilos, şi nu era atent.
Nu cred că putem deveni ucigaşi în masă,
dar cred că toţi oamenii, fiecare dintre noi,
are înclinaţia de a o lua într-o direcţie greşită.
Mulţumesc mult. Să ne rugăm!
Gândindu-mă la moştenirea bunicului meu,
e sânge pe mâinile familiei Höss.
Oamenii încă suferă acum, chiar şi în familia mea,
la aproape 80 de ani după.
COASTA DE EST, SUA
Nu mi-am văzut sora de 55 de ani
şi de-abia aştept s-o văd.
Poate vom reuşi să vorbim puţin despre...
trecut şi despre copilărie.
Am adus o surpriză...
deoarece, când eram mici, jucam „Regele-broască,”
iar eu eram Regele-broască şi trebuia să aduc
globul de aur al prinţesei,
care căzuse în heleşteu,
iar eu nu prea voiam asta.
Bună, Rege-broască!
Prinţesă!
După cum vezi, sunt Regele-broască, cu coroană!
Doamne! Uită-te la Regele-broască!
Acum vreo 80 de ani, ţi-a căzut globul de aur în heleşteu.
Doamne!
Mi-ai spus să-l caut.
Mi-a luat 80 de ani să-l găsesc.
Doamne! Intră!
Trebuie să continui...
Sunt cam nesigură fără baston.
Da.
Doamne!
Erai model Balenciaga...
Da.
Amândoi am îmbătrânit puţin.
Cum te simţi?
Nu sunt bine,
deoarece cancerul îmi afectează corpul.
Nu e bine.
Nu se poate face nimic.
Mă bucur acum, că eşti aici.
Eşti bine îmbrăcat. Frumoşi pantofi!
Doar cei mai buni.
Uite-i pe mama şi pe tata!
Da.
Fotografia de la nunta lor.
Uite...
Tu şi eu în piscină.
Frumos!
Familia mea s-a simţi bine la Auschwitz.
Soţia mea avea paradisul ei de flori.
Copiii puteau duce o viaţă fără griji şi plăcută.
Vara, se stropeau în piscina din grădină.
Dar cea mai mare bucurie era când tata se îmbăia cu ei.
Adesea mi se întâmpla ca acasă să mă gândesc deodată
la o parte din procesul de exterminare.
Adesea, când îmi vedeam copiii jucându-se,
soţia mea bucuroasă de cel mai mic,
mă gândeam: „Cât mai durează fericirea noastră?”
Mă întrebam...
Când ai citit cartea tatei,
te-ai gândit la ea?
Nu.
Te-a făcut să-ţi aminteşti de ceva?
Am o memorie bună.
Aveam o mamă frumoasă şi un tată.
- Da. - Frumoşi.
Mulţi oameni nu au o viaţă...
- Da. - ...aşa bună.
Aşa e.
În cărţile lui, scrie că era lângă camerele de gazare
când femeile şi copiii erau băgaţi în ele.
Cum vă simţiţi când vă gândiţi la asta?
Am fost foarte tristă şi am uneori coşmaruri
pentru că era singurul care a spus ce se făcea acolo.
Era un om bun.
Adică a fost sincer despre rolul său în exterminarea în masă?
Da, dar a intrat în asta şi n-a putut ieşi.
Dar mama voastră, Hedwig?
Crezi că mama ştia mai multe
şi era mai implicată în toate?
Nu cred că ştia.
Nu-mi pot imagina.
Dacă ştia,
sigur tata ar fi spus asta în cartea lui.
Da. N-am vorbit niciodată despre aceste lucruri.
Mama a fost de acord cu tot.
Da.
Ne proteja de tot
şi făcea totul să fie minunat pentru noi.
Mama a trecut prin multe.
Da.
Şi era mereu blândă.
N-am văzut niciodată nimic rău la Auschwitz.
Totul era mereu frumos.
Apoi, s-a sfârşit războiul şi totul s-a năruit.
Păcat că stăm atât de departe.
Puteam vorbi despre astea...
Da.
...să suportăm mai bine asta.
Da. În viaţă, nu e totul cum doreşti.
Aşa e.
La sfârşitul anului 1942,
soţia mea a fost anunţată de liderul regional
din Silezia Superioară
de ceea ce se întâmpla în lagărul meu.
Soţia mea m-a întrebat dacă e adevărat
şi am recunoscut că era.
Doar atunci mi-am încălcat promisiunea faţă de Reichsführer.
Altfel, n-aş fi vorbit despre asta cu nimeni altcineva.
Cred că mama mea nu ştia despre asta.
Probabil auzise nişte zvonuri,
dar sunt sigur că nu ştia detalii.
Nu vreau să mai vorbesc despre asta.
Vi se pare că...
E deprimant.
- E deprimant? - Da.
Uneori, m-am gândit:
„De ce trebuie să sufăr eu
fizic atât de rău?”
Şi mi-am zis chiar:
„Dumnezeu e supărat pe mine pentru că tatăl meu a făcut asta?”
Dar am zis: „Nu voi fi niciodată supărată pe tatăl meu.”
Trebuie să fi fost un om puternic
să trăiască aşa şi să facă ce a trebuit să facă.
Aşadar...
A trebuit să ucidă peste un milion de oameni în...
Nu mă gândesc aşa la asta.
Uitaţi-vă la toţi oamenii despre care se spune că au murit!
Dar toţi supravieţuitorii de ce nu au murit?
Încă trăiesc în...
Acum primesc bani de la Germania sau de la evrei.
Ştiţi voi...
Aşadar... Orice ai vrea să crezi, poţi să crezi.
Credeţi că negaţi?
Nu. De ce?
Adică a fost cum a fost.
Era al Treilea Reich.
A fost acum mult timp.
Totul e istorie. Ce să fac? Ce să spun?
La mulţi ani
LONDRA, MAREA BRITANIE
La mulţi ani
La mulţi ani, dragă mamă
La mulţi ani
Nicio problemă cu respiraţia sau rezerva de oxigen.
Foarte bine!
Am aproape 100 de ani. Nu ştiu de ce am îmbătrânit atât.
Trebuie să existe un motiv.
Unii dintre noi, slavă Domnului, care trăiau pe atunci încă trăiesc.
Dar când ne ducem... S-a terminat.
Mama spune că urăşte aniversările, că urăşte agitaţia,
s-o lăsăm în pace şi aşa mai departe.
Dar azi şi-a sărbătorit... A împlinit 98 de ani
şi e înconjurată de oameni foarte dragi.
E incredibil, Anita, să te gândeşti că părinţii tăi
erau prieteni apropiaţi cu bunicii mei.
Da, eram prieteni buni.
Povestea mea e una tipic evreiască,
deoarece cu bunicul lui Judy şi tatăl meu trăiam fericiţi în Germania.
Atunci au început problemele,
iar familia lui Judy a fost deşteaptă şi a plecat.
L-au sfătuit şi pe tatăl meu să plece.
Tatăl meu s-a dus în Palestina, s-a întors şi a spus:
„Nu vreau să stau în deşert.”
Dar familia lui Judy a supravieţuit, iar tatăl meu, nu.
WROCLAW, POLONIA
Acesta e locul de origine al familiei mele.
Acum se numeşte Wroclaw şi e în Polonia.
Deşi nu mai e Breslau, mereu va fi aşa pentru mine.
Vreau asta, sunt nevoită,
trebuie să leg părţile istoriei familiei noastre
într-o singură poveste care să continue.
Deci trebuie să fiu aici...
pentru că face parte dintr-o singură poveste.
Amintirea tinereţii mele e una foarte fericită.
Aveam două surori, Marianne şi Renate.
Tatăl meu era avocat, iar mama, o violoncelistă de renume.
Cuvântul „cultură” era scris cu litere mari în casa noastră.
Avem o colecţie mare de fotografii din Breslau
şi ale casei în care stătea mama, care era un apartament
într-o zonă rezidenţială, cu o terasă minunată.
Ştiam că nu mai există,
dar nu mi-am imaginat ce e în locul lui.
Da, eram o familie normală.
Am devenit anormală odată cu venirea lui Hitler.
Frontul se închisese şi...
era prea târziu ca toată familia să fugă.
Apoi, a izbucnit războiul
şi cu asta s-a sfârşit totul.
În 1942, au început deportările.
Părinţii mei au fost deportaţi în est.
Bunicilor mei li s-a dat
un avertisment de 24 de ore de la Gestapo,
că trebuiau să vină a doua zi
acolo unde se strângeau evreii.
Mama a stat ultima noapte împachetând
şi bunica era în altă cameră, plângând.
Ştiu că părul bunicului meu s-a albit în acea noapte.
Mama mea voia să meargă cu părinţii ei, dar bunicul a spus:
„Nu, acolo unde mergem noi vei ajunge şi tu curând.”
IZBICA, POLONIA
Bunicii mei au fost deportaţi într-un loc numit Izbica.
Trebuie să las ceva simbolic,
ca să ştie că violoncelul mamei mele i-a salvat viaţa fiicei lor.
În mod miraculos, bunicul meu a reuşit să transmită
două mesaje către mama mea şi sora ei.
Ultimul era psalmul
„Ridica-voi ochii mei la ceruri, De unde va veni ajutorul meu.”
„Trimiteţi mâncare. Mutti nu poate scrie, nu-i e bine.”
Am înţeles din asta că deja murise.
Am fost mânată de nevoia de a crea
un fel de continuitate pentru bunicii mei.
Asta s-a întâmplat, aceşti oameni au existat,
iar aceşti oameni erau bunicii mei,
alături de milioane de alţi oameni fără morminte.
Cred că vreau s-o sun pe mama.
- Alo, mamă? - Bună, unde eşti?
Vezi?
Ce e?
- Părinţii tăi. - Poftim?
Fotografii ale părinţilor tăi şi lumânările aprinse de mine.
Da, nu prea le pot recunoaşte. Foarte frumos!
Dar aş vrea să...
Da, le văd acum.
Fumam în faţa bunicilor mei şi m-am simţit vinovată.
Unde eşti, mai exact?
Stau în mijlocul Izbica.
E doar un sat, nu?
Nu, sunt într-o pădure mare.
Ce e aia?
Alt monument funerar.
Ce scrie?
Nu ştiu citi în evreieşte sau în polonă,
dar am făcut ce voiam să fac.
Foarte bine.
Pa!
COASTA DE EST, SUA
Văzând mormântul mamei mele pentru prima oară,
e cumva copleşitor să mă gândesc la trecut.
Da.
Toate amintirile reapar.
Nu i-a fost uşor după război, cu cinci copii.
Fără bani...
MAMI
Sora mea a făcut bine.
E anonim.
Ştim cine stă aici şi cine e Mami
şi nu trebuie să ştie nimeni altcineva.
HEDWIG HÖSS A STAT ASCUNSĂ PÂNĂ ÎN 1964.
A FOST CHEMATĂ CA MARTOR LA UN PROCES AL PERSONALULUI DE LA AUSCHWITZ.
Martora Hedwig Höss, casnică, Germania.
Ce vârstă aveţi?
Am 57 de ani.
Aveţi 57 de ani. Sunteţi văduvă.
- Da. - Şi unde locuiţi?
- În Ludwigsburg. - Aveţi o slujbă?
- Nu. - Nu.
Aş vrea să ştiu cum trăieşte martora, dacă e sprijinită de...
organizaţii cum ar fi...
cele în care a activat soţul ei.
Mama voastră a mai ţinut legătura cu alţi nazişti sau foşti nazişti?
Nu.
N-am avut mult sprijin.
De două ori, am primit un pachet din America de Sud.
Odată, am fost vizitaţi de oameni
care făceau afaceri...
cu tatăl meu, livrau lucruri.
Mama mea nu a primit
o pensie de văduvă sau aşa ceva.
Pentru că tatăl dv. era criminal de război?
Da.
Am amintiri despre bunica mea, Hedwig.
Ne vizita uneori când eram mici.
Era un fel de aristocrată.
Mama s-a simţit mereu intimidată de ea.
Purta un şorţ alb şi părul prins în coc.
Avea păreri destul de rigide.
Nu am vorbit cu ea despre Holocaust când eram mic.
Mama mi-a spus
că era un fel de negare a asumării,
de a-i spune aşa cum era, crimă în masă, Holocaust.
Sigur, am văzut milioane de oameni ucişi de soţul ei.
Bunica mea, Hedwig Höss,
a luat un bilet doar dus s-o viziteze pe mătuşa Püppi.
Dar se spune că a luat o pastilă cu cianură
pe care o arătase membrilor familiei cu mulţi ani înainte.
Şi încă deţinea
acest dispozitiv de sinucidere din război,
oferit tuturor pentru a se sinucide,
dacă erau prinşi de inamic sau ceva.
Ce credeţi despre zvonurile că s-a sinucis
spărgând o pastilă cu cianură?
Cine?
- Mama dv. - Nu se poate.
Nu se poate!
Cine a spus asta?
Nu e adevărat.
Aş vrea să mor cum a murit ea, să mă culc şi să nu mă mai trezesc.
Avea părerea că totul a mers prost,
dar putea fi bine, dacă exista ocazia.
A spus că s-au ridicat cu acea stea şi au căzut cu ea.
Führerul era mort.
Eu şi soţia mea ne-am gândit simultan la acelaşi lucru.
Acum, trebuie să murim şi noi.
Lumea noastră s-a dus odată cu Führerul.
Mai avea vreun sens să continuăm să trăim?
Am fi fost vânaţi. Ne-ar fi căutat peste tot.
Am vrut să luăm otravă.
N-am făcut-o de dragul copiilor noştri.
Mai târziu, am regretat asta.
Eram legaţi de acea lume.
Trebuia să ne ducem cu ea.
Ştiam că mă caută securitatea engleză
şi că familia mea era monitorizată,
că apartamentele lor erau constant percheziţionate.
Englezii au venit cu mai multe camioane pline de soldaţi,
au oprit lângă casă, au ieşit cu mitralierele,
ne-au atacat de parcă eram criminali.
Şi au strigat: „Mâinile sus!” Am stat la perete.
Ni s-a spus că tatăl nostru fuge de ruşi,
ceva de genul ăsta.
Mai târziu, am aflat că tatăl meu
trăia la o fermă mare, la graniţa cu Danemarca.
Pe 11 martie, am fost arestat.
Pastila mea cu otravă se spărsese cu două zile înainte.
Am fost tratat foarte rău de securitate.
Am fost dus şi expus, de parcă eram un animal interesant.
Interogatoriile n-au fost plăcute.
Nu-i învinovăţesc pe anchetatori. Toţi erau evrei.
Mă duc la mama acum şi o să-i arăt
nişte acte foarte speciale, pe care le-am primit acum 48 de ore,
de care cred că va fi uimită.
„Eu, Rudolf Franz Ferdinand Höss,
alias Franz Lang, fiind avertizat,
declar prin prezenta că următoarele declaraţii sunt adevărate.”
Se pare că sunt primele documente de la interogatorii
când Rudolf Höss a fost arestat,
- ...când a fost găsit pe fugă. - Doamne!
Cine ţi le-a trimis?
Mi-a scris cineva: „Unchiul meu, care a murit de curând,
avea astea în pod şi nu ştiu ce să fac cu ele.
Pot să vi le trimit?”
Ce descoperire!
Aici scrie: „Mi s-a ordonat să raportez la Berlin în iunie 1941 lui Himmler,
unde mi-a spus aceste lucruri.
Voia ca în patru săptămâni,
să fac planuri de construcţie după aceste indicaţii.
Mi-a spus că sarcina era atât de grea, încât nu avea încredere decât în mine.
Prizonierii trebuiau gazaţi, apoi uşile erau bine încuiate
şi două canistre de Zyclon B erau turnate prin găurele.
Oamenii mureau între trei şi zece minute.
După jumătate de oră, uşile erau deschise
şi cadavrele erau extrase de o echipă de prizonieri
care erau permanent angajaţi pentru slujba asta.”
Ce descoperire!
Acum să negi asta.
HÖSS A FOST PRIMUL CARE A DAT DETALII DESPRE PROGRAMUL NAZIST DE EXTERMINARE.
A FOST CHEMAT SĂ DEPUNĂ MĂRTURIE LA PROCESELE DE LA NUREMBERG,
CARE ÎNCEPUSERĂ CU PATRU LUNI ÎNAINTE DE ARESTAREA LUI.
Victimele ştiau ce urmau să păţească?
Cele mai multe nu ştiau, deoarece se luaseră măsuri
să nu afle nimic despre asta
şi să nu bănuiască
faptul că se duceau spre moarte.
HÖSS A FOST TRIMIS ÎN POLONIA SĂ FIE JUDECAT PENTRU CRIMELE SALE.
FÜRTH, GERMANIA, 1946
Pe 25 mai, de aniversarea noastră,
am fost condus la aeroport şi predat poliţiştilor polonezi.
Un avion american ne-a dus la Varşovia.
Mititelule, să-ţi păstrezi firea ta afectuoasă.
Viaţa, dragul meu băiat, te va priva prea repede de copilărie.
Acum, dragule, o mai ai doar pe mămica ta.
„Mereu vei fi iubitul tatei.”
A fost ultima scrisoare primită de la tata.
Cred că situaţia mea e unică.
Duc o povară imensă.
SUDUL GERMANIEI
În timpul anilor mei de pastorat, am vorbit cu mulţi oameni.
RUPEREA BLESTEMULUI GENERAŢIONAL
Oameni marcaţi de procese şi necazuri, de greutăţi...
de calamităţi.
Iar unii dintre ei se întrebau dacă tot chinul şi suferinţa
se datorau unui blestem generaţional adus de un strămoş.
Asta se poate vedea foarte uşor în viaţa mea.
Adică, să fiu nepotul lui Rudolf Höss...
infamul comandant SS din lagărul de la Auschwitz...
Imaginaţi-vă cum e să ai un asemenea bunic.
Ştiţi că se spune: „Seamănă cu tatăl lui.”
Atunci când m-am evaluat, am stat şi m-am gândit:
„Oare sunt ca bunicul meu?
Semăn cu el cumva?”
Când am citit Exodul, capitolul 20, versetul cinci,
am fost oripilat de gândul că m-am născut
în a doua generaţie după Rudolf Höss,
că mânia Domnului era asupra mea...
din cauza răului cu sânge rece
provocat de bunicul meu asupra evreilor,
poporul Domnului, poporul lui Israel...
şi, desigur, asupra multor altora.
Să vă citesc iar ce zice Domnul în versetul cinci.
„Pedepsesc nelegiuirea părinţilor
în copii până la al treilea
şi la al patrulea neam.”
Dar Domnul spune că orice blestem generaţional
cu vina, suferinţa şi durerea care vin odată cu el
poate fi anulat prin căinţă sinceră.
Cu alte cuvinte, ceea ce rupe blestemul păcatului
este sângele Mielului neprihănit, iar El este Isus Hristos.
Credeţi şi veţi fi izbăviţi.
Holocaustul aruncă o umbră lungă.
Trauma nu e doar de partea supravieţuitorului.
Câte familii germane sunt traumatizate,
care ştiu sau nu ştiu ce au făcut bunicii lor?
Mă consider un activist mărunt.
Una dintre părţile-cheie e să lucrez şi să înţeleg
experienţa copiilor răufăcătorilor.
Fac această călătorie la Londra ca să-mi văd mama.
Acum vin cu o mare rugăminte, care...
îmi provoacă o anumită anxietate.
Bună, mamă!
- Maya! - Sunt aici.
- Am ajuns. - Bine. Ai călătorit bine?
Nu prea rău, spre deosebire de alte dăţi.
- Cum te simţi? - Sunt bine.
Ce veşti ai?
Nu mai pot să conduc şi mă simt ca un animal prins,
dar o să mă obişnuiesc.
Oricum, asta e situaţia, nu se poate schimba.
Deci, mamă...
O să mă întâlnesc cu fiul comandantului
şi nepotul comandantului de la Auschwitz.
Da...
Parţial motivată, sau aş spune
motivată în mare parte de ce am aflat de la tine, din ce mi-ai spus.
- Ce crezi despre asta? - Că e fantastic.
De vreme ce ura continuă,
iar antisemitismul e în floare,
e important să vorbim despre aceste lucruri.
Voiam să te întreb dacă vii la Auschwitz cu mine.
Nu prea. Auschwitzul meu e diferit de cel pe care-l ştii tu.
Nu ai fost închisă acolo. La asta mă refer.
Nu ai fost în situaţia în care nu ştiai
dacă vei mai trăi o oră sau nu.
Nu ştii cum e Auschwitzul meu.
Vreau să fie lăsat în pace. Să fie lăsat în pace.
Nu am nimic împotriva întâlnirii cu fiul lui Höss,
dar nu merg la Auschwitz.
Ar trebui să vii la mine acasă. Sunt destul de imobilă.
Cine vrea ceva trebuie să vină aici.
E un gând bun.
- Care? - Kaffee und kuchen la tine acasă.
De ce nu? Dacă te ocupi tu de kuchen.
OŚWIĘCIM, POLONIA
Aici e Oświęcim,
cunoscut şi amintit mereu drept Auschwitz.
E foarte ciudat că există un oraş
atât de aproape de lagărul de concentrare.
Când a apărut posibilitatea să mă întâlnesc
cu fiul comandantului de la Auschwitz, care n-a fost niciodată în lagăr,
şi cu fiul lui, de-o vârstă cu mine, să fiu martora lor,
să văd ceea ce nu mai văzuseră niciodată,
a fost, cumva, într-un mod pervers, un cadou.
Niciodată n-am simţit nevoia să merg în lagărul de la Auschwitz.
Nu putem întoarce timpul, trebuie să ne ocupăm de prezent.
Kai m-a rugat să mergem acolo, să-l vedem.
S-a gândit că ar fi bine.
Eu şi familia Höss ne-am întâlnit pentru prima oară la cafenea,
în ultima sinagogă din Oświęcim,
care deservea o mare comunitate evreiască.
Parcă timpul se oprise în loc, toţi am rămas fără cuvinte.
- Bună ziua! - Bună ziua! E greu să găsesc cuvinte.
Da, ştiu.
A fost o greutate pe sufletul meu...
Da.
Nu pot decât să-mi cer iertare. Atât.
Pentru mine, va fi foarte greu să merg mâine acolo
şi să văd cu ochii mei
ceea ce doar am citit.
Da, înţeleg asta.
Conform dorinţei Reichsführerului SS Himmler,
Auschwitz a devenit cel mai mare complex de exterminare a oamenilor din lume.
Când mi-a dat personal ordinul
să pregătesc un loc pentru exterminare în masă la Auschwitz,
să desfăşor personal această exterminare,
nu aveam idee despre proporţii şi consecinţe.
Ordinul era neobişnuit, chiar monstruos.
Dar justificarea a făcut procesul exterminării să pară corect pentru mine.
ANITA LASKER, INTERVIU BBC
Un medic şi un comandant stăteau pe rampă când veneau transporturile
şi selecţia se întâmpla chiar în faţa noastră.
Dreapta, stânga, dreapta, stânga.
Dreapta însemna viaţă, stânga era furnalul.
Deci acesta e crematoriul,
- ...camera de gazare. - Corect.
Care...
credeţi sau nu, era la 100 de paşi
de locul în care mama mea şi orchestra cântau.
Transport după transport veneau pe aici
şi auzeau muzică şi oameni
care veneau spre moartea lor
se apropiau de clădirea asta,
li se cerea să se dezbrace,
gândindu-se că vor face un duş...
Li se spunea să pună bine pantofii şi hainele,
ca să le găsească uşor.
Iar în următoarele 30 de minute, erau gazaţi.
E şocant că era această înşelătorie malefică
şi acestor oameni li se ascundea că era ceva...
Că era un fel de siguranţă pentru ei, poate chiar...
Li se spunea să-şi împăturească hainele
şi să facă un duş,
poate pentru a nu-i face să intre în panică.
Dacă intrau în panică aceste mii de oameni...
- Da. - Ar fi fost greu
să-i ţină sub control. Cred că e îngrozitor.
Schrecklich, cum se spune în germană. E o grozăvie.
Apoi, când am auzit acasă, am întrebat: „Cine a făcut asta?”
Nu e altcineva decât bunicul meu.
E îngrozitor să vezi...
ce a făcut el aici.
Îmi e greu să cred şi pentru mine e şocant...
Da.
...deoarece...
îl cunoşteam drept un om diferit.
LA 190 DE METRI DE CASA FAMILIEI HÖSS
A trebuit să fiu martorul morţii prin vizorul camerei de gazare.
A trebuit să fiu martorul tuturor proceselor.
Trebuia să urmăresc, zi şi noapte,
cum cadavrele sunt târâte şi arse...
cum li se scoteau dinţii...
cum li se tăia părul, toate aceste grozăvii ore în şir.
Trebuia să fac toate astea deoarece trebuia să arăt tuturor
că eram dispus să fiu acolo în persoană,
deoarece trebuia să fiu exemplul celor pe care-i comandam.
Mirosul de ars era dus pe kilometri întregi,
iar toată populaţia vorbea despre arsul evreilor.
Cred că nimeni n-a mai făcut ce a făcut el la asemenea scară.
E o realitate.
O realitate de netăgăduit, că bunicul meu chiar e
cel mai mare ucigaş în masă din istoria omenirii.
Am rămas fără cuvinte.
Nu ştiu ce să spun.
E groaznic pentru mine.
E neaşteptat? Asta v-aţi imaginat?
Nu.
E inimaginabil.
Nein.
Putem doar spera că asta nu se va mai întâmpla undeva
şi că am învăţat din asta.
Nu cred că am învăţat,
altfel n-ar mai exista antisemitism, aşa cum e acum.
Publicul poate să mă vadă ca pe bestia însetată de sânge,
sadicul sălbatic...
ucigaşul a milioane de oameni.
Pentru că masa de oameni nu-şi poate imagina
că comandantul de la Auschwitz poate fi altcumva.
Nu ar înţelege niciodată că şi el avea o inimă.
Rudolf Höss.
Cred că îşi cizela puţin imaginea.
Ajunsese la capătul liniei. Moartea era inevitabilă.
HÖSS CONDAMNAT
Rudolf Höss, servitor loial al regimului criminal nazist,
a fost condamnat la moarte de Tribunalul Naţional Suprem.
Rudolf Höss, creatorul celui mai mare lagăr al morţii,
e un reprezentant tipic al naţiunii germane.
Disciplina oarbă, cruzimea oribilă, lăcomia celor de la putere.
Ce înseamnă o condamnare la moarte, faţă de grozăvia crimelor sale?
Acum ştiu ce a făcut tatăl meu la Auschwitz...
şi a fost de plătit un preţ.
Acesta a fost moartea prin spânzurare.
Aceasta e ultima declaraţie a lui Rudolf Höss înainte de execuţie.
„Conştiinţa îmi dictează să fac următoarea declaraţie.
În solitudinea celulei mele, am ajuns la concluzia amară
că am păcătuit grav împotriva umanităţii.”
În calitate de comandant la Auschwitz, am executat planuri crude
ale celui de-al Treilea Reich pentru exterminarea oamenilor.
Făcând asta, am produs rele odioase împotriva oamenilor şi omenirii.
Voi plăti cu viaţa lucrurile de care sunt responsabil.
Vă înţeleg.
Domnul să mă ierte într-o zi pentru ce am făcut.
Credeţi că ceva ca Holocaustul se mai poate întâmpla?
Ceva ca Holocaustul s-ar putea întâmpla din nou.
Uitaţi-vă cum e lumea acum. Arată diferit.
Da, se poate întâmpla iar, deoarece noi, oamenii, ne comportăm rău.
LONDRA, MAREA BRITANIE
N-am mai întâlnit un supravieţuitor dintr-un lagăr.
Mă trec fiorii,
părul meu era ridicat.
Am văzut Auschwitzul şi l-am simţit din perspective diferite.
M-am simţit vinovat.
- Mulţumesc. - Intră!
Mama mea, Anita Lasker Wallfisch.
- Un moment istoric. - Da, cine ar fi zis?
De neconceput.
Minunat! Fantastic!
Fiul comandantului de la Auschwitz în casa Anitei Lasker.
Cum se poate aşa ceva?
Da.
Ai fost la Auschwitz pentru prima oară?
Da.
Ai fost curajos să faci asta.
E un pas de făcut,
dar nu pot schimba nimic.
Nimeni nu poate.
Tatăl meu era german dedicat.
Crucea de Fier.
Eram germani.
E o nebunie.
Am trăit cu vina.
- Da. - Da.
Nu ai avut de ales al cui fiu să fii.
Nici eu.
Acum îţi urăşti bunicul? Ce simţi?
L-aş urî, da. Pot spune asta.
- Îl urăsc. - Tu?
Privind în urmă, îţi urăşti tatăl sau tot e un tată bun?
Nu...
- Niciuna. - Niciuna. Acum eşti neutru.
Altfel, ar fi de nesuportat.
- Da. - Da.
E o situaţie deosebită că stăm cu toţii aici
şi vorbim despre acele zile oribile.
Iar tu nu ştiai nimic despre asta,
deoarece era un gard între orori şi viaţa normală.
Pentru cineva ca tatăl tău, aceşti evrei erau nişte paraziţi.
- Nu oameni, ci paraziţi. - Da.
Ai nevoie de evrei ca să îţi vezi unele dintre limitări.
Da.
Evreii sunt toţi bogaţi şi tot aşa. Sunt oameni.
Şi e timpul să oprim ura asta contra evreilor.
Evreii sunt poporul ales.
Pentru ce suntem aleşi? Ştii rugăciunea celebră a evreilor.
De ce nu alegeţi pe altcineva
ca să fie poporul ales? Ce am făcut noi?
Azi, un băiat cu kippa pe cap nu e păzit de pericole.
Nu am evoluat prea mult.
Mai avem multe de făcut.
Noi, a doua generaţie, avem o responsabilitate
să continuăm să comunicăm,
să vorbim despre umanitate în absenţa...
Să ne asigurăm că nu se uită, să trecem mai departe.
Nu poţi ierta ce s-a întâmplat.
Dar e important să vorbim între noi
şi să ne înţelegem.
Asta va trece la următoarea etapă, nu ceea ce am făcut,
ci ceea ce facem acum. Asta e important.
Da, a fost un moment unic,
când fiul comandantului de la Auschwitz a venit la mine acasă,
a stat pe un scaun în faţa mea şi am băut o ceaşcă de cafea.
Într-un fel, a fost frumos.
Bunicul meu, Rudolf Höss,
a fost unealta anihilării a două treimi dintre evreii din Europa.
La 30 de ani după ce a trecut prin deşertul iudaic,
în timpul Primului Război Mondial, s-a declarat un stat evreiesc acolo...
cu speranţa că va proteja generaţiile următoare.
ÎN AMINTIREA LUI DENNIS BLAIR
Cosmin Chiciudean