Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Det føles rart å være her med faren min i Judeaørkenen,
som hans egen far krysset i 1917, under den første verdenskrig,
da han var den yngste offiseren uten fullmakt i den tyske hær.
Tretti år senere, da han nærmet seg døden, skrev han:
"Livet og døden til jødene er i sannhet en gåte jeg ikke kunne løse."
Til da hadde han drept flere mennesker enn noen i historien.
OŚWIĘCIM I POLEN
Jeg husker det større.
Fødselsdagen min,
huset ser ut til å ha bli bygget i 1937.
Her nede...
Dette var ditt lille kongedømme som barn.
Dette var stuen vår.
Det var noen skinnsofaer her,
brune lenestoler.
Det var alltid spesielt
når vi var i stuen.
Jul, fødselsdager...
familien var samlet.
Min far hadde ikke på seg uniform, han hadde på seg hvit skjorte
med tversoversløyfe,
røkte på sigaren sin.
Bestemor ga meg denne.
Se.
Ja.
Det var etter at min yngste søster ble født.
Åtti år senere.
Min var far Rudolf Höss,
kommandant i Auschwitz.
Familien min flyttet til Auschwitz
da jeg var tre eller fire år gammel.
Vi bodde i nærheten av arbeidsplassen hans.
STOPP!
Som barn trodde vi at dette var et fengsel...
STOPP
...og at han var sjefen.
PÅ ANDRE SIDEN AV FAMILIENS HAGEMUR BLE OVER ÉN MILLION MENNESKER DREPT.
DE FLESTE VAR JØDER.
Grusom og oppsiktsvekkende
var kunngjøringen til den tidligere kommandanten
i Auschwitz konsentrasjonsleir, Rudolf Höss.
NUREMBERGPROSESSEN
Sommeren 1941
ble jeg innkalt til Berlin for å motta ordre
personlig fra Reichsfuhrer SS Himmler.
Han sa til meg:
"Føreren har gitt ordren...
om den "endelige løsningen på det jødiske spørsmål".
Vi, SS, må utføre denne ordren.
Hvis den ikke blir utført nå,
på akkurat dette tidspunkt,
vil jødene senere ødelegge det tyske folk."
Ok.
Se.
Ja.
Bombeflyet mitt.
Hvem laget det? Hvor kom det fra?
Ikke noe som kunne kjøpes i en leketøysbutikk.
Nei.
En av fangene bygget det med troppen sin.
- Bygget de det til deg? - Ja.
Til bursdagen min.
- Jødiske fanger? - Jeg vet ikke om det var jøder.
De var trolig ikke jøder, men polakker.
- Ok. - Ja.
Jeg hadde en herlig og idyllisk barndom i Auschwitz.
Søsteren min Püppi og jeg var alltid sammen.
Vi padlet på elven med faren min
eller lekte med hundene i hagen.
Dette var veien til soverommene våre.
Her kunne vi se ut.
Der var det en stor gressplen,
og i enden lå krematoriet.
- Kunne du se krematoriet herfra? - Ja.
Det var ingen trær da.
Jeg fant aldri ut hva som foregikk der da jeg var barn.
Nei, ingenting.
På Warszawa flyplass ankom et fly
med tidligere høytstående nazi-tjenestemenn
som under den tyske okkupasjonen
hadde viktige stillinger i Polen.
De er beskyldt for utallige forbrytelser mot menneskeheten.
Beckmann, tidligere sjef for Gestapo i Krakow.
Daume, autorisert representant for den tyske ledelsen i Polen.
Höss, kommandanten i Auschwitz konsentrasjonsleir.
Dette er mannen som gjorde den enestående tilståelsen
at han var ansvarlig for den voldelige død
til millioner av mennesker.
Retten i Warszawa vil avgjøre skylden til hver mann.
I FENGSEL I PÅVENTE AV RETTSSAKEN SKREV RUDOLF HÖSS SIN SELVBIOGRAFI.
Jeg er ikke en forfatter.
Skriving har aldri vært min styrke.
Jeg har notert alt som jeg husker det.
Livet mitt har vært fargerikt og variert.
PALESTINA, FØRSTE VERDENSKRIG
Skjebnen har ført meg gjennom livets opp-og nedturer.
Jeg har hatt to ledestjerner
siden jeg kom tilbake som en mann fra krigen jeg dro i som skolegutt.
Fedrelandet og familien min.
Faren min fortalte oss aldri noe om jobben sin,
overhodet ingenting.
Jeg trodde han gjorde papirarbeid, fikk ting gjort,
det var det.
Jeg tror ikke han...
drev med noe personlig, det kan jeg ikke forestille meg.
Med massemord?
Ja.
Jeg ble kommandanten av en ny leir, Auschwitz.
Jeg hadde ikke forventet å rykke opp til kommandant så tidlig.
Og det var ikke en lett sak.
HÖSS SKULLE SKAPE TYSKLANDS STØRSTE KONSENTRASJONSLEIR.
DET VAR PLASSERT I ET 400 KM2 STORT. BEGRENSET OMRÅDE NAZISTENE KALTE
"INTERESSEOMRÅDET".
Ut av ingenting og uten noen ressurser
skulle jeg bygge noe enormt så fort som mulig.
Det var meningen at russiske krigsfanger skulle bygge leiren.
De ankom i en fullstendig skrøpelig forfatning.
Vi ga dem konstant tilleggsrasjoner, men uten hell.
De døde som fluer.
Tilfeller av kannibalisme var ikke uvanlig.
Av mer enn 10 000 russiske krigsfanger
som skulle være hovedarbeidsstyrken...
Innen sommeren 1942 var det kun noen hundre som fortsatt var i live.
Himmler besøkte Auschwitz og gikk nøye gjennom alt.
Vi kjørte gjennom hele interesseområdet.
Jeg gjorde ham konstant oppmerksom på manglene. Han så dem også.
Han kjeftet på meg da jeg fortsatte å snakke om de grusomme forholdene:
"Jeg vil ikke høre noe mer om problemer.
For en SS-leder finnes det ingen problemer.
Hans oppgave er å løse dem."
Uhyrligheten...
av det han gjorde, det han tenkte ut.
I årevis, planleggingen, å lage denne konsentrasjonsleiren,
den mest effektive utryddelsesmaskin som noen gang har eksistert.
Dette er hans plan. Auschwitz var hans idé.
TRE KILOMETER FRA HÖSS-FAMILIENS HUS
AUSCHWITZ-BIRKENAU.
GASSKAMRENE OG KREMATORIENE KUNNE DREPE OG BRENNE 10 000 PER DAG.
Auschwitz ble en leir for jøder,
en samlingsleir for jøder i en hittil ukjent grad.
For jødene i Auschwitz var det ikke mer håp.
De visste, uten unntak, at de var dømt til å dø.
RUDOLF HÖSS' SELVBIOGRAFI
Zyklon B ble brukt til skadedyrbekjempelse i Auschwitz.
Vi bestemte oss for å bruke denne gassen til masseutryddelsen:
"Jeg så selv på et drap, beskyttet av en gassmaske.
Døren var lukket og gassen ble sendt inn gjennom åpningene.
Noen skrek: 'Gass.' Og voldsom skriking..."
...skriking og dytting mot begge dørene fulgte.
Men de motstod presset.
De ble kun åpnet noen timer senere, da kammeret ble luftet.
Hvor lang tid denne drepingen tok, er jeg ikke sikker på,
men man kunne høre en summende lyd lenge etterpå.
Det var da jeg så gassede lik i en haug for første gang.
Jeg skjenket ikke drepingen i seg selv en tanke.
Det var beordret, og jeg måtte utføre det.
Da jeg først leste min bestefars memoarer,
var det som slo meg at han var som en klinisk observatør,
som bare så på seg selv og det han gjorde.
Han var svært klinisk, som en forsker som ser på et livløst eksperiment.
Og det viste meg en slags kaldhet i sjelen hans.
SØR-TYSKLAND
Det var ikke mye snakk om Auschwitz i familien min.
Min far var alltid taus om det.
Det er den stille generasjonen.
De snakker ikke så mye om ting, og...
han snakker ikke mye i dag heller, så det er vanskelig.
Bestefar, hva gjorde du da du var barn?
Jeg har alltid villet spørre deg,
spilte noen i familien din et instrument?
En gang fikk jeg en blokkfløyte,
men det var ikke min greie.
Jeg tettet igjen hullene og satte erter i det
og brukte den som blåserør.
Ja.
Vi gjorde mye tull.
Vi hadde alt, et svømmebasseng.
Det skremmer meg litt når man tenker på
dette glade familielivet som pågår,
ganske vakre gaver og glede, moro,
de har leketøy og nyter livet. Og bare 90 meter unna,
bak murene,
murer med piggtråd, ble mennesker drept.
Det er overveldende når du tenker på det.
Visste dere hva som skjedde bak murene?
Nei.
En gang fikk jeg vite at noen hadde blitt skutt og drept ved gjerdet.
Han ville flykte,
og søsknene mine og jeg snakket om dette en stund.
Men ellers visste vi ikke om noe.
Ingen røyk.
Jeg husker veldig godt som barn,
at om noe luktet stramt eller brant,
merket man det...
røyk og aske...
Nei, ingen aske eller røykskyer.
Der var ingenting.
Tror du det er mulig at
du undertrykker det du visste om da?
Om noe ikke var som det skulle
og om det hadde vært røyk,
hadde jeg sett det, jeg ville visst om det
og jeg hadde stilt spørsmål fordi...
Det hadde aldri falt meg inn
at de brente mennesker.
For meg er det vanskelig å forestille seg
at de ikke kunne lukte, høre eller se noen ting.
Jeg tror min far ubevisst
undertrykker noen av erfaringene han har hatt.
Plasserer dem dypt i bevisstheten sin,
der han virkelig ikke husker.
For å beskytte seg og sinnet sitt.
BBC-INTERVJU, APRIL 1945
Dette er Anita Lasker, en tysk jødisk kvinne.
I Auschwitz
ble friske mennesker kastet levende inn i flammene
De andre ble gasset til døde.
Min brakke var omtrent 20 meter
fra en av de fem kaminene.
Jeg så alt med mine egne øyne.
Det var hele tiden musikk til.
Jeg var selv i orkesteret.
LONDON I STORBRITANNIA
I Auschwitz ble du drept på den mest sofistikerte måte.
Folk ble gasset i et gasskammer.
Stedet er fullt av svart røyk, grusom lukt. Helvete.
"Helvete på jord" er Auschwitz.
Da jeg kom til Auschwitz,
kom det for en dag at det var et band der
som trengte en cellist. De hadde ikke en cellist.
Så min ankomst så ut til å ha vært en stor begivenhet.
Så jeg ble den eneste cellisten i leirens orkester,
som var en svært heldig posisjon å ha.
Reddet absolutt livet mitt.
Moren min overlevde drapet på foreldrene sine,
var vitne til mord på millioner av andre, som ble sultet.
All mulig tenkbar skrekk.
Vi hadde jobben med å spiller marsjer for de tusener
av mennesker som jobbet i fabrikkene
som omga Auschwitz.
Fordi tyskerne likte alt fint og ordentlig,
måtte vi spille marsjer slik at arbeidsfolkene kunne...
gå ut til musikken.
Men dette var også tenkt ut som en slags underholdning for vaktene.
Veldig kjedelig sted for soldater å være vakter i Auschwitz.
Dette var tider lenge før fjernsyn eller annen underholdning.
Etter krigen fant jeg ut at det var orkestre i hver eneste leir.
Og leirkommandanten i Birkenau, der jeg var, tenkte plutselig:
"Alle har musikk, jeg vil også ha musikk."
Vi spilte, og håpet på å være i live neste dag.
Sånn var det.
Jeg så nettopp på cello-kassen din, mamma.
Det er slikt...
et monument, er det ikke?
- Ja. - Et symbol på livet ditt som cellist.
Ja.
CELLIST I ENGELSK KAMMERORKESTER
Måten min mor fant en slags måte
å være i verden på etter holocaust, var ved ikke å snakke.
Hun hadde slått seg til ro med en slags stillhet.
Jeg hadde kun én tanke da jeg kom hit. Å ta igjen det tapte...
Mitt tapte liv. Min tapte ungdom.
Da jeg kom til England var det ingen som stilte spørsmål om Auschwitz.
Så vi kom frem til at: "Hva er poenget her?"
Så vi snakket ikke om det. Det tok nesten 50 år.
Og da sa barna mine til meg:
"Mamma, du fortalte oss aldri noen ting."
Som barn var jeg veldig oppmerksom på at det fantes forbudte områder.
Alt tysk var dårlig.
Så man slår seg til ro i tomrommet av ikke å vite,
ikke vite fakta, men ha en følelse av å vite at
det er noe virkelig grusomt i baklandet.
Nå vet jeg, som psykoterapeut, at de som er født av holocaust-overlevende,
som jeg er, kan arve et trauma
som sitter inne i psyken,
og det har ingen fasong, ingen form, ingen ord,
fordi ord... De har ikke fått en kontekst.
Og jeg følte dette fra jeg var et lite barn.
Men ingen i de dager forstod innvirkningen fra holocaust
på den andre generasjonen.
Og dette var mitt rom.
Det var mitt første egne rom,
men det var ikke et lykkelig sted.
Når jeg ser på bilder av meg selv, trolig under toårsalderen,
er jeg overveldet av tristhet.
Dette er øyeblikksbilder av et barn i dyp fortvilelse.
Et barn som ikke er lubben på en søt måte,
men et misdannet barn.
Min kamp gjennom livet symboliseres i disse tidlige bildene.
Moren min var ikke der.
Det er bilder av en manglende evne
til å ta vare på meg på måten jeg trengte.
Og det var for meg så visst...
en konsekvens av min mors opplevelser under holocaust.
Jeg er feil mor for datteren min.
Jeg er veldig grunnleggende.
Traumatisert. "Glem det. Fortsett med livet."
Hvis du har opplevd den utrolige skrekken
jeg opplevde, er det vanskelig å
sympatisere eller føle empati.
Du vet at jeg er en som ikke trenger noe.
Jeg kan aldri forstå hvorfor du trengte alt.
Helt bannlyst for meg.
Og det er fremdeles bannlyst.
Det jeg trengte, var ikke tilgjengelig.
Det du trengte, var å ha moren din hjemme.
Akkurat.
- Det jeg tenkte. Men... - Ja.
...din mor var ikke hjemme fordi vi måtte ha brød på bordet.
- Ja. - Men hvordan kan et barn forstå det?
- Ja. Selvfølgelig. - Ja.
Jeg tror du tror at du og jeg er veldig ulike.
Synes du det er noen likheter?
Jeg måtte sett langt.
- Jeg måtte sett langt. - Virkelig?
Ja.
Det er virkelig interessant, at hele mitt liv,
biter av det har handlet om en følelse av å ikke høre til...
på noen måte i det engelske samfunn eller...
bare ikke høre til,
og alt har alltid vært en enorm kamp.
Men jeg var heldig
fordi jeg hadde et tilfredsstillende liv i England, som...
som du ikke taklet.
- For deg var dette et tilfluktssted. - Ja.
Når man ser tilbake må man også innse hvordan situasjonen i Tyskland var.
Stor arbeidsledighet, og så dukker denne skjønne Mr. Hitler opp.
Plutselig er vi noe igjen.
Så, ja, nasjonalsosialisme ble en stor suksess.
Jeg anså det nasjonalsosialistiske verdensbildet
for å være det eneste passende for det tyske folk.
Antisemittisme er ikke noe nytt.
Det har alltid eksistert over alt i verden.
Det ble mer synlig når jødene rykket fremover
for mye i higen etter makt.
Jeg vil understreke at personlig har jeg aldri hatet jøder,
men jeg betraktet dem som fienden av vårt folk.
Kan jeg stille et spørsmål?
Denne boken har eksistert i mange år,
hvorfor leser du den aldri?
Jeg har nettopp innsett at det finnes en bok av ham.
Jeg visste ikke om det før.
Ingen fortalte meg det.
Jeg vet at vi hadde et tysk eksemplar av boken hjemme.
Du hadde den.
Kanskje du ikke leste den, men boken
Commandant of Auschwitz
var hjemme hos oss i mange år.
Jeg leste den der for første gang på tysk.
Den tilhørte bestemor.
Mamma fortalte meg aldri at det fantes en biografi,
men om den hadde vært der, ville jeg visst om det
og jeg ville ha lest den, det kan ikke stemme.
Jeg vet ikke.
Hvorfor har du unngått å stå ansikt til ansikt med din families fortid?
Vel, Holocaust er en så forferdelig sak...
Jeg ville ikke...
belaste meg selv med det.
NORD-TYSKLAND
KOMMANDANT I AUSCHWITZ
"De innsatte i sonderkommandoen sørget for
at prosessen med avkledningen skjedde raskt,
så ofrene ikke hadde mye tid til å reflektere."
En gang var to små barn så oppslukt i leken sin
at de ikke ville la moren deres dra dem vekk fra den.
UTVALGT TIL GASSING
Selv jødene i sonderkommandoen ville ikke ta barna.
Jeg kommer aldri til å glemme uttrykket i morens øyne,
bedende om nåde idet hun utvilsomt visste hva som foregikk.
VENTER PÅ Å GÅ INN I GASSKAMMERET
De som var i gasskammeret hadde allerede begynt å bli rastløse.
Jeg måtte handle. Alle så på meg.
Jeg ga et nikk til offiseren uten fullmakt
og han tok barna, som kjempet vilt imot,
i armene sine og plasserte dem i gasskammeret med moren,
hvis skrik var hjerteskjærende.
Jeg så også en kvinne som prøvde å dytte barna sine ut av gasskammeret
mens døren ble lukket.
Gråtende skrek hun: "La i det minste mine kjære barn få leve."
Da jeg så kvinner gå inn i gasskamrene med barn,
tenkte jeg ofte på min egen familie.
Når jeg leser at han var der
og så på mens barn og kvinner
ble ført inn i gasskammeret...
og tenkte på oss, på barna sine og konen sin...
skulle jeg ønske at jeg ikke hadde lest det.
Det er skrekkinnjagende.
Jeg trodde egentlig ikke på det.
Men...
det er hans ord, så det må være sant.
LONDON I STORBRITANNIA
Jeg kommer fra en helt assimilert tysk-jødisk familie.
Faren min var soldat i den første verdenskrig
med jernkorset og alt... Ja, vi var tyskere...
og jøder, men vi praktiserte ikke den jødiske tro.
MIN FAR
Min far var, dessverre, helt optimist.
Han sa at tyskerne kan ikke være så dumme.
Og så innså han at tyskerne er så dumme.
I 1930-årene ble alle jøder i Tyskland fratatt nasjonaliteten sin.
Min mor, og far, for den saks skyld,
var aldri interessert i å gjenvinne tysk statsborgerskap,
selv om de hadde hatt rett til det.
Tyskland var over for meg. Jeg hører ikke til der.
Jeg gledet meg til å bli engelsk statsborger.
Et liv uten pass er svært komplisert.
Men jeg bestemte meg for at det var på tide å få statsborgerskapet mitt.
Da mitt tyske pass ble levert hjem til meg,
husker jeg at jeg hadde en enorm følelse av glede.
Jeg følte meg triumferende.
Vil du ikke ha dette?
Flytter du hjem innen de neste 28 dagene?
Ja.
Flytter du hjem innen de neste 28 dagene?
Ja!
Så nå gir jeg meg i kast med et nytt liv.
Jeg har bestemt meg for å prøve å bo i Tyskland,
et land jeg aldri har bodd i, og jeg snakker ikke engang språket.
Men beina mine hører til der.
Jeg skulle aldri ha blitt født her. Jeg skulle ha blitt født i Tyskland.
Hei, mamma.
Det kommer til å ta litt tid å laste.
Kan du flytte deg litt fremover?
Nei, stopp!
Vil du ha disse lysene?
- Kom med det eller samme det. - Ok.
Jeg gjør mitt beste, mamma.
BERLIN I TYSKLAND
Emigrasjonen til Tyskland ble møtt med skepsis,
for når alt kommer til alt, var dette landet mine besteforeldre
ble drept, som så mange jøder ble
og var landet foreldrene mine flyktet fra.
Min mor satte ikke sin fot i Tyskland på mange, mange år.
Mamma.
Vel, vel, vel, så det er her du bor?
Her er det.
Vel, vel, vel. Å, du store min.
Dette ser vakkert ut.
- Sett deg og ta deg en sigarett. - Ja.
Å, ja, et helt galleri der. Ja.
Svært, svært imponerende.
Nå må du ta bort alle disse schnuckis så du kan se bøkene.
Er det et utstillingssted eller bokhylle?
Nei, jeg liker mine schnuckis.
Jeg tror på en måte at det å lage dette hjemmet her
har noe å gjøre med en idé om å prøve å ta tilbake stjålne liv,
men også mitt eget ulevde liv.
Ja.
Og vise hva som kunne ha vært
og som ble ødelagt uten annen grunn enn dumhet.
Ja.
Men dessverre ser dumheten ut til å leve videre.
Åpenbart trenger folk syndebukker,
og siden verden er så kaotisk for øyeblikket,
er det typisk.
Det var jødenes skyld igjen.
Jeg opplevde hele tiden denne forferdelige kulturelle spliden her.
Og jeg ble møtt med ubevisst antisemittisme.
- Sikker på at det ikke er innbilning? - Det er ikke det.
Av og til er det vanskelig å ikke ville snu og løpe bort.
- Men hvor til? - Nettopp.
- Det er en jødisk skjebne. - Det er den jødiske skjebne.
- Du tilhører ikke noe sted. - Ja.
Og der du skulle høre til, har du det største problemet.
Utvelgelsesprosessen på rampen var full av hendelser.
Når familier ble revet fra hverandre,
mennene separert fra kvinnene og barna,
oppstod voldsom uro og kaos som bølger gjennom transporten.
Og atskillelsen av de som var arbeidsføre bidro til dette.
Fordi familiene ønsket selvfølgelig å være sammen.
Jødene har en sterkt utviklet familiefølelse.
De holder tett sammen.
Dette ga alle som ble beordret til denne uhyrlige jobben mye å tenke på.
Det etterlot vedvarende inntrykk.
De fleste som var involvert kom ofte bort til meg under inspeksjonsrunden.
Jeg hørte det samme spørsmålet igjen og igjen:
"Er det nødvendig at hundretusenvis av kvinner
og barn må utryddes?"
Og jeg, som hadde stilt meg selv det samme spørsmålet
utallige ganger dypt inne i meg,
måtte avfeie det som en ordre fra Føreren, og trøste dem med det.
Jeg måtte fortelle dem at utryddingen av jødene
var nødvendig for å frigjøre Tyskland og våre etterkommere
fra våre fiender en gang for alle.
Min bestefar hadde, åpenbart, på en eller annen måte svelget
nazi-ideologien.
En slags sosialdarwinisme. Han svelget det helt.
Det ga mening for ham på den tiden, herrefolket.
Auschwitz ble overlatt til ham, og måten han var på som menneske
og karakteren hans var å gjøre en utmerket jobb.
SØR-TYSKLAND
Fader, takk, Herre, for ditt ord.
Takk for din kjærlighet til oss. Din tålmodighet med oss, Herre.
Du bryr deg om oss som dine barn, Gud.
Takk for at du velsigner oss på denne måten.
Jeg ber alt dette i Jesu navn. Amen.
- Stapp i dere. Det er godt. - Damene først.
Hiv innpå. Hiv innpå.
Jeg er pastor for Bibelkirken i Stuttgart.
Vi tjener som et internasjonalt samfunn,
inkludert personell fra amerikanske militærbaser og andre expater.
Vi har vår månedlige frokostbønn for menn.
Bare mennene i kirken som har en sunn,
gudelig, god tid sammen, det er alt.
Har alle sammen nok plass her?
Når de studerer tenker han bare på mannen her i dag, mannen,
den kristelige mannen, alle menn.
Mannen generelt i det 21. århundre, ikke sant. Hva er vår misjon?
Bibelen gir oss menn ordre om å være ledere.
Med lederskap kommer stort ansvar,
ikke bare det vi lærer hjemme,
men også hvordan vi opptrer og går med Gud hver dag, så...
Riktig.
Da jeg ble kristen og leste Det gamle testamente,
snakker det om fedrenes synder,
at Gud vil besøke dem igjen til den tredje eller fjerde generasjon.
Og jeg tenkte: "Oi."
Min bestefar var en effektiv, ambisiøs, grundig mann.
Men til punktet der han forvandlet seg til dette monsteret,
denne ubarmhjertige morderen, og ja, han var ikke årvåken.
Og jeg tror ikke vi kan bli massemordere,
men jeg tror ethvert menneske, alle sammen,
har tendensen til å gå i en retning som er fullstendig gal.
Tusen takk. Så la oss be.
Når jeg tenker på min bestefars arv,
har Höss-familien blod på hendene.
Folk lider fremdeles, selv i min familie,
nesten 80 år senere.
ØSTKYSTEN AV USA
Jeg har ikke truffet søsteren min på 55 år,
og gleder meg til å treffe henne.
Kanskje klarer vi å snakke litt om vår...
fortid og barndommen vår.
Jeg tok med en overraskelse...
fordi vi lekte Froskekongen da vi var barn
og jeg var Froskekongen og jeg måtte fange...
prinsessens gylne ball
som hadde falt i dammen,
og jeg ville egentlig ikke gjøre det.
Hei, Froskekonge.
Prinsesse!
Som du ser, er jeg Froskekongen med kronen.
Herregud. Se på Froskekongen.
For rundt 80 år siden falt den gylne ballen din i dammen.
Å, herregud.
Du sa jeg skulle lete etter den.
Det har tatt 80 år å finne den.
Å, herregud. Kom inn.
Jeg må gå på...
Jeg er litt engstelig uten stokken.
Ja.
Du verden.
Å, herregud.
Du pleide å være Balenciaga-modell...
Ja.
Vi har blitt litt eldre begge to.
Hvordan har du det?
Jeg er ikke frisk...
fordi kreften gjør ting med kroppen min.
Det er ikke bra.
Ingenting kan gjøres.
Jeg er lykkelig nå når du er her.
Du er bra kledd, fine sko!
Bare det beste er godt nok.
Der er mamma og pappa.
Ja.
Bryllupsbildet deres.
Se...
du og jeg i svømmebassenget.
Fint.
Min familie hadde en herlig tid i Auschwitz.
Konen min hadde sitt blomsterparadis.
Barna kunne leve et sorgløst og behagelig liv.
Om sommeren skvettet de vann i plaskedammen i hagen.
Men deres største glede var når pappa badet med dem.
Hjemme skjedde det ofte at tankene plutselig gikk til
noen av utryddelsesprosessene.
Ofte når jeg så barna våre leke lykkelig,
og konen min overlykkelig med den yngste,
tenkte jeg: "Hvor mye lenger vil lykken vår vare?"
Jeg har lurt på...
når du leser pappas bok,
reflekterer du over det?
Nei.
Fikk det deg til å huske noen ting?
Jeg har gode minner.
Vi hadde en nydelig mor og far.
- Ja. - Nydelig.
Mange mennesker har ikke et så godt...
- Ja. - ...liv
Ja, det stemmer.
Når han snakker i boken sin, var han utenfor gasskamrene
når kvinner og barn ble samlet og drevet inn.
Hvordan føles det når du tenker på det?
Jeg er veldig trist, og av og til har jeg mareritt
fordi han var den eneste som sa hva som ble gjort der.
Han var et godt menneske.
Mener du at han var ærlig om sin rolle i masseutryddelsen?
Ja, men han kom inn i det og kunne ikke komme ut av det.
Og hva med deres mor, Hedwig?
Tror du mamma visste mer
og var mer involvert i hele historien?
Det tror jeg ikke hun var.
Jeg kan ikke forestille meg det.
Hvis hun var det,
ville pappa utvilsomt nevnt det i boken sin.
Ja. Vi snakket aldri om disse tingene.
Mamma gikk med på alt.
Ja.
Hun skjermet oss mot alt
og gjorde alt fint for oss.
Mamma gikk gjennom mye.
Ja.
Og hun var alltid snill.
Jeg så aldri noe dårlig i Auschwitz.
Alt var alltid vakkert.
Så tok krigen slutt og alt gikk i stykker.
Synd at vi er så langt fra hverandre.
Vi kunne ha snakket om alt dette...
Ja.
...for å takle det bedre.
Ja. Ikke alt går som du vil i livet.
Det er riktig.
På slutten av 1942
ble min kone gjort oppmerksom på, av den daværende regionale lederen
i Øvre Schlesien,
om hva som foregikk i leiren min.
Min kone spurte meg om dette var sant,
og jeg innrømmet at det var det.
Det var mitt eneste brutte løfte overfor riksføreren.
Ellers snakket jeg aldri til noen andre om det.
Jeg tror ikke moren min var innvidd.
Hun hadde trolig en vag kunnskap,
men jeg er sikker på at hun ikke kjente noen detaljer.
Jeg vil ikke snakke mer om det.
Synes du at det er...
Deprimerende.
- At det er deprimerende? - Ja.
Av og til tenkte jeg også:
"Hvorfor må jeg lide
så enormt fysisk?"
Og jeg sa til og med:
"Er Gud sint på meg fordi min far gjorde ting?"
Men jeg sa: "Jeg skal aldri være sint på faren min."
Han må ha vært et veldig sterkt menneske
for å kunne leve som dette og gjøre det han måtte gjøre.
Så...
Det han måtte gjøre, var å drepe over én million mennesker i...
Jeg tenker ikke på den måten.
Og se på alle menneskene de sier døde i leiren,
men alle de overlevende, hvorfor døde ikke de?
De lever fremdeles i...
De får penger nå fra Tyskland eller fra det jødiske folk.
Og, du vet...
Så... hva du enn ønsker å tro, gjør det.
Tror du at du er i fornektelse?
Nei. Hvorfor?
Det var som det var.
Det var Det tredje riket.
Det er lenge siden.
Alt det er historie, tror jeg. Hva kan jeg gjøre? Hva kan jeg si?
Gratulerer med dagen
LONDON I STORBRITANNIA
Gratulerer med dagen
Gratulerer, kjære mamma
Gratulerer med dagen
Ingenting galt med pusten din eller oksygentilførselen.
Godt gjort.
Jeg er nesten 100 år gammel. Vet ikke hvorfor jeg skulle bli så gammel.
Det må være en grunn.
Noen av oss, takk Gud, som levde i de dager, lever fortsatt.
Men når vi er borte... Er det over.
Mamma sier alltid at hun hater bursdager, hater oppstyr,
la henne være i fred, og så videre.
Men i dag feiret hun sin... Hun feirer sin 98. bursdag
og er omgitt av veldig kjære mennesker.
Det er utrolig, Anita, å tenke på at foreldrene dine
var så nære venner av mine besteforeldre.
Ja, vi var utrolig gode venner.
Min historie er den typiske jødiske historien
fordi Judy sin bestefar og min far, vi levde veldig lykkelig i Tyskland.
Og da problemene startet
hadde Judy sin familie vett til å dra.
Og de oppfordret min far til også å dra.
Min far dro til Palestina og han kom tilbake og sa:
"Jeg vil ikke bo i ørkenen."
Men Judy sin familie overlevde og min far gjorde det ikke.
WROCLAW I POLEN
Og dette er stedet hvor familien min kom fra.
Nå heter det Wrocław og det er Polen.
Selv om det ikke er Breslau lenger, vil det alltid være det for meg.
Jeg vil, jeg må,
jeg må koble delene av familiehistorien vår
til en fortelling som lever videre.
Så jeg må være her...
fordi alt er en del av én historie.
Barndommen min var lykkelig, minnes jeg.
Jeg hadde to søstre, Marianne og Renate.
Min far var advokat og min mor var en veldig dyktig fiolinist.
"Kultur" stod skrevet med veldig store bokstaver i huset vårt.
Vi har en stor samling av Breslau-fotografier,
og boligen min mor bodde i, var en flott,
vakker leiegård som vendte utover med en nydelig terrasse.
Jeg visste at det ikke stod der lenger,
men jeg hadde ikke forestilt meg hva som var på dets sted.
ANITA, RENATE, MARIANNE MOR, FAR
Vi var bare en normal familie.
Vi ble unormale med Hitlers ankomst.
Fronten lukket seg, og...
det var for sent for hele familien å rømme.
Og så brøt krigen ut
og det var åpenbart slutten på alt.
Og i 1942 begynte deportasjonen.
Og foreldrene mine ble deportert til øst.
Besteforeldrene mine fikk
tjuefire timers advarsel fra Gestapo
om at de måtte melde seg neste dag
der samlingen av jødene foregikk.
Så min mor brukte den siste natten på å pakke
og min bestemor var i et annet rom og gråt.
Og jeg vet at min bestefars hår ble grått den natten.
Min mor ville dra med foreldrene sine, men min bestefar sa:
"Nei, du kommer tidsnok dit vi drar."
IZBICA I POLEN
Besteforeldrene mine ble deportert til et sted som heter Izbica.
Jeg må legge igjen noe symbolsk,
for å la dere vite at deres datter... Min mors cello reddet livet hennes.
På mirakuløst vis klarte min bestefar å smugle ut
to notater til min mor og søsteren hennes.
Den siste var salmen:
"Jeg løfter mine øyne opp der hjelpen min kommer fra, hjelpen fra Herren."
"Send mat, mamma kan ikke skrive, hun er ikke frisk."
Hvilket jeg alltid forstod som at hun allerede var død.
Jeg har vært drevet av behovet for å skape
en slags evighet for mine besteforeldre.
Dette skjedde, disse menneskene eksisterte,
og disse menneskene var tilfeldigvis mine besteforeldre,
og de millioner av andre som ikke har graver.
Jeg tror jeg vil ringe min mor.
- Hallo, mamma. - Hei, hvor er du?
Kan du se?
Hva er det?
- Foreldrene dine. - Hva?
Bilder av foreldrene dine og stearinlysene jeg har tent.
Ja, jeg gjenkjenner det ikke. Veldig fint.
Men jeg vil gjerne...
Ja, nå ser jeg det.
Jeg røykte foran mine besteforeldre og følte skyld.
Så, nøyaktig hvor er du nå?
Står midt i Izbica.
Det er bare en landsby, eller?
Nei, jeg er i en stor skog.
Hva er det?
En annen minnestein.
Hva står det på den?
Jeg kan ikke lese hebraisk eller polsk,
men jeg gjorde det jeg ville gjøre.
Bra.
Ha det.
ØSTKYSTEN AV USA
Det å se min mors grav for første gang...
MAMMA 1908-1989
...det er på et vis overveldende, å tenke på fortiden.
Ja.
Alle minnene dukker opp.
Det var ikke lett for henne etter krigen med fem barn.
Ingen penger...
MAMMA
Søsteren min gjorde det rette.
Det er anonymt.
Vi vet hvem som ligger her og hvem mamma er
og ingen andre trenger å vite det.
HEDWIG HÖSS FORBLE UNDER RADAREN TIL 1964.
HUN BLE INNKALT SOM VITNE AV TIDLIGERE AUSCHWITZ-PERSONELL.
Vitne Hedwig Höss, husmor, Tyskland.
Hvor gammel er du?
Femtisju.
Femtisju år gammel. Du er enke.
- Ja. - Og hvor bor du?
- Ludwigsburg. - Har du en jobb?
- Nei. - Nei.
Jeg vil gjerne vite hva vitnet lever av, om hun får støtte av...
organisasjonen som...
ektemannen hennes en gang tilhørte?
Hadde deres mor kontakt med andre nazister eller tidligere nazister?
Nei.
Vi fikk ikke mye hjelp.
Ved to anledninger fikk vi en pakke fra Sør-Amerika.
Og en gang fikk vi besøk av folk
som pleide å gjøre forretninger...
med min far, gjorde leveranser.
Min mor fikk ikke...
enkepensjon eller noe sånt.
Fordi din far var krigsforbryter?
Ja.
Jeg har minner fra min bestemor, Hedwig.
Hun kom på besøk innimellom da vi var små.
Hun var som en slottsfrue.
Min mor følte seg alltid truet av henne.
Hun hadde på seg et hvitt forkle, håret satt i knute.
Hun var ganske rigid også, i meningene sine.
Jeg snakket aldri med henne om holocaust som barn.
Det min mor fortalte meg,
var at det var en slags motvilje mot å erkjenne,
å kalle det for hva det var, massemord, holocaust.
Ja visst, millioner av mennesker ble drept av mannen hennes.
Min bestemor, Hedwig Höss,
fikk en enveisbillett for å besøke tante Püppi.
Men ryktet vil ha det til at hun tok denne cyanid-pillen
som hun faktisk viste medlemmer av familien flere år tidligere.
Og hun var fremdeles i besittelse av dette
selvmordsmiddelet fra den andre verdenskrig
som alle fikk utlevert, eller ble tildelt for å begå selvmord
hvis de ble tatt til fange av fienden eller noe.
Hva tenker du om ryktene om at hun begikk selvmord
ved å bite i en cyanid-pille?
Hvem?
- Din mor. - Aldri.
Aldri.
Hvem sa det?
Det er ikke sant.
Jeg skulle gjerne dødd som hun døde, legge meg og våkne... ikke våkne.
Hun hadde disse idéene om at alt gikk galt,
men det kunne ha vært så bra, om det fikk muligheten.
Som hun sa, vi steg med den stjernen og vi falt med den stjernen.
Føreren var død.
Min kone og jeg hadde den samme tanken på samme tid.
Nå må vi også dra.
Vår verden hadde gått ned med Føreren.
Ga det noen mening for oss å fortsette å leve?
Vi ville bli forfulgt. De kunne lete etter oss over alt.
Vi ville ta gift.
Vi lot være av hensyn til barna våre.
Senere angret jeg på det igjen og igjen.
Vi var bundet og lenket til den verden.
Vi burde gått ned med den.
Jeg visste at det engelske felt- sikkerhetspolitiet lette etter meg,
og også at familien min var strengt overvåket,
og at det var konstante søk i forlegningene.
Engelskmennene dukket opp med flere lastebiler fulle av soldater,
de kjørte opp, hoppet ut med maskingeværer...
stormet mot oss som om vi var en gjeng med forbrytere.
Og de skrek: "Opp med hendene!" Og vi stod mot veggen.
Vi hadde blitt fortalt at fedrene våre flyktet fra russerne,
noe i den retningen.
Senere fant vi ut at min far
hadde bodd på en stor gård ved danskegrensen.
Den 11. mars ble jeg arrestert.
Giftampullen min hadde brukket to dager før.
Jeg ble behandlet veldig dårlig av feltsikkerhetspolitiet.
Jeg ble paradert rundt som et spesielt interessant dyr.
Avhørene var ikke særlig hyggelige.
Jeg kan ikke bli sint på utspørrerne. Alle var jøder.
Jeg skal treffe mamma nå og vise henne
noen forbløffende papirer jeg fikk for 48 timer siden
som jeg tror hun kommer til å bli ganske sjokkert over.
"Jeg, Rudolf Franz Ferdinand Höss,
alias Franz Lang, har blitt behørig advart,
erklærer herved at følgende uttalelser er sanne."
De er tydeligvis de første avhørsdokumentene
fra da Rudolf Höss ble arrestert,
- da han ble funnet på rømmen. - Herregud.
Hvem sendte det til deg?
Noen som skrev til meg: "Min onkel døde nylig,
de ble funnet på loftet hans og jeg vet ikke hva jeg skal gjøre med dem.
Kan jeg sende dem til deg?"
Hvilket funn.
Her sier han: "Jeg fikk ordre å melde meg hos Himmler i Berlin juni 1941,
hvor han fortalte meg omtrent følgende.
Han ville at jeg innen fire uker skulle produsere
konstruksjonsplaner i samsvar med disse ordrene.
Han la til at oppgaven var så vanskelig at han kun stolte på meg.
Fanger måtte gasses, så ble dørene skrudd tett igjen
og to sylindere med Zyklon B ble kastet inn gjennom små hull.
Folk ville dø innen tre og ti minutter.
Etter en halv time ble dørene åpnet
og likene hentet ut av et spesiallag av fanger
som var permanent ansatt for denne jobben."
Hvilket funn.
Nå drar du og fornekter det.
HÖSS VAR DEN FØRSTE SOM GA DETALJER OM NAZISTENES UTRYDDELSESPROGRAM.
HAN BLE INNKALT TIL Å VITNE I NUREMBERGPROSESSEN,
SOM BEGYNTE FIRE MÅNEDER FØR HANS ARRESTASJON.
Visste ofrene hva de hadde i vente?
De fleste visste det ikke fordi det ble tatt forholdsregler
for å holde dem uinformert om det
så de ikke skulle mistenke
at de gikk til sin død.
HÖSS BLE SENDT TIL POLEN FOR Å FØRES FOR RETTEN FOR SINE FORBRYTELSER.
FÜRTH I TYSKLAND, 1946
Den 25. mai, på vår bryllupsdag av alle dager,
ble jeg kjørt til flyplassen og overlevert til polske offiserer.
Et amerikansk fly førte oss til Warszawa.
Du elskede lille gutt, måtte du beholde din hengivne natur.
Livet, kjære gutt, vil tidlig slite deg løs fra barndommens verden.
Nå, stakkars gutt, har du bare din kjære snille mor igjen.
"Du vil alltid være pappas elskling."
Dette var det siste brevet jeg fikk fra min far.
Jeg synes situasjonen min er ganske unik.
Jeg bærer en massiv byrde.
SØR-TYSKLAND
I løpet av mine år som prest har jeg snakket med mange mennesker.
Å BRYTE GENERASJONSFORBANNELSEN
Mennesker hvis liv ble merket av prøvelser, motgang...
katastrofer.
Og noen av dem lurte på om deres vanskeligheter, deres lidelser,
skyldtes en generasjonsforbannelse kastet over dem av en forfader.
Dette treffer spesielt dypt i mitt eget liv.
Å være sønnesønnen av Rudolf Höss...
den beryktede nådeløse SS-kommandøren i Auschwitz konsentrasjonsleir.
Bare forestill dere å ha en slik person som sin bestefar.
Dere har hørt folk si: "Som far, så sønn."
Når jeg vurderte meg selv, tenkte jeg:
"Er jeg som min bestefar?
Er jeg til en viss grad som han?"
Da jeg først leste 2. Mosebok kapittel 20, femte vers,
ble jeg skrekkslagen ved tanken på å ha blitt født
inn i den andre generasjonen etter Rudolf Höss,
at Guds vrede var over meg...
på grunn av det hensynsløse, kaldblodige onde
som min bestefar hadde påført jødene,
Guds folk, Israels folk...
og, selvfølgelig, mange andre.
La meg bare lese det igjen, det Gud sier her i femte vers:
"Jeg vil hjemsøke urettferdigheten, fedrenes synder,
over barna og barnas barn
til den tredje og fjerde generasjonen."
Men Gud sier at all generasjonsforbannelse,
og skylden, lidelsen og smerten som kommer med den,
kan kanselleres med oppriktig anger.
Med andre ord: det som bryter syndens forbannelse,
er blodet til Guds plettfrie lam, og Han er Jesus Kristus.
Tro, og du skal reddes.
Holocaust kaster en lang skygge.
Traumaet er ikke bare på de overlevendes side.
Hvor mange tyske familier er traumatisert,
som vet eller ikke vet hva deres bestefedre har gjort?
Med en veldig liten A ser jeg på meg selv som en aktivist.
Og en av nøkkeldelene er å jobbe med og forstå
erfaringen til barn av gjerningspersoner.
Denne reisen til London handler veldig mye om å treffe min mor.
Og denne gangen kommer jeg med en stor forespørsel, som...
vekker litt angst i meg.
Hei, mamma.
- Å, Maya. - Her er jeg.
- Jeg klarte det. - Bra. Hadde du en fin reise?
Ja, ikke så verst, sammenlignet med noen ganger.
- Hvordan har du det? - Jeg har det bra.
Er det noe nytt?
Nyheten er at jeg ikke kan kjøre, og føler meg som et fanget dyr,
men jeg venner meg til det.
Uansett, sånn er det. Ikke noe å gjøre ved.
Så, mamma...
Jeg skal møte kommandantens sønn
og sønnesønn av kommandanten i Auschwitz.
Ja.
Delvis motivert, eller egentlig vil jeg si,
i stor grad motivert av det jeg fikk vite av deg og det du har sagt.
- Og hva tenker du om det? - Jeg synes det er fantastisk.
Siden hatet fortsetter
og antisemittisme absolutt blomstrer,
er det viktig å snakke om disse tingene.
Jeg vil spørre om du kunne tenke deg å bli med meg til Auschwitz?
Ikke egentlig, nei. Mitt Auschwitz er forskjellig fra ditt Auschwitz.
Du har ikke vært i det. Det er det jeg mener.
Du har ikke vært i denne situasjonen der du ikke visste
om du kom til å leve en time til eller ikke.
Du vet ikke hva mitt Auschwitz er.
Og jeg vil la det være. Jeg vil la det være.
Jeg har ingenting imot å møte sønnen til Höss,
men jeg drar ikke til Auschwitz.
Dere burde komme hjem til meg. Jeg er ganske ufør.
Alle som vil noe må komme hit.
Det er litt av en tanke.
- Hva? - Kaffee und kuchen hjemme hos deg.
Ja, hvorfor ikke? Hvis du skal til kuchen.
OŚWIĘCIM I POLEN
Så dette er Oświęcim,
beryktet og vil alltid bli husket som Auschwitz.
Det er veldig rart at det er en by
så nær konsentrasjonsleiren.
Da denne muligheten oppstod, at jeg kunne ledsage
sønnen til kommandanten i Auschwitz, som aldri hadde vært i leiren...
og hans sønn, min jevnaldrende, at jeg kunne overvære dem
oppleve det de aldri hadde sett før,
var på en eller annen pervers måte, en gave.
Jeg følte aldri behovet for å dra til konsentrasjonsleiren i Auschwitz.
Vi kan ikke skru tilbake tiden, vi må forholde oss til nåtiden.
Kai ba meg dra dit og se det.
Han mente det kunne være en god ting.
Höss-familiemedlemmene og jeg møttes for første gang i en kafé,
den siste gjenværende synagogen i Oświęcim,
som pleide å ha et blomstrende jødisk samfunn.
Det var som om tiden stod stille. Jeg følte at vi alle holdt pusten.
- Hallo. - Hallo. Det er vanskelig å finne ord.
Ja, jeg vet.
Det har ligget tungt for hjertet mitt, bare...
Ja.
Og jeg kan bare be om tilgivelse. Det er alt.
Det vil være vanskelig for meg å dra dit i morgen...
og se med mine egne øyne...
det jeg har lest om.
Ja. Jeg forstår det.
Etter Reichsführer-SS Himmlers ordre
ble Auschwitz tidenes største menneskelige utryddelsesanlegg.
Da han personlig ga meg ordren
om å forberede et sted for masseutryddelse i Auschwitz,
og for personlig å iverksette denne utryddelsen,
hadde jeg ikke den fjerneste anelse om omfanget og konsekvensene.
Denne ordren var uvanlig, virkelig monstrøs.
Men motiveringen gjorde at prosessen for utryddelse virket riktig for meg.
INTERVJU, APRIL 1945
En lege og en kommandant stod på rampen da kjøretøy ankom
og utvelgelse skjedde foran våre øyne.
Høyre, venstre, høyre, venstre.
Høyre betyr liv, venstre er kaminen.
Så dette er krematoriet...
- gasskammeret. - Ja.
Som...
tro det eller ei, kanskje var noen hundre skritt
fra der min mor og kvinnenes orkester spilte.
Fange etter fange ville gå denne veien
og høre musikk, og folk...
som nærmet seg sin død...
ville komme til denne bygningen...
ble bedt om å kle av seg,
tro at de skulle dusje...
og bedt om å plassere skoene og klærne sine ordentlig
så de lett kunne finne dem igjen.
Og innen de neste 30 minuttene ble de gasset.
Det er sjokkerende at et ondt knep
ble opprettholdt for at disse menneskene skulle tro det var...
lys et sted i enden av tunellen, kanskje trygghet, selv å ha...
Da du sa om at de måtte brette klærne sine
og at de skulle dusje,
og kanskje forhindre at folk fikk panikk,
for om alle de tusener av mennesker fikk panikk...
- Ja. - ...ville det vært vanskelig
å styre det. Dette er så grusomt.
Schrecklich, som de sier i Tyskland. Det er grusomt.
Og når virkeligheten begynte å gå opp for en: "Hvem gjorde dette?"
Og det er faktisk ingen andre enn min bestefar.
Det er gruoppvekkende å se...
hva han gjorde her.
Det er vanskelig å tro, og for meg er det et stort sjokk...
Ja.
...fordi...
vi kjente ham som en annen person.
175 METER FRA HÖSS-FAMILIENS HUS
Jeg måtte overvære døden selv gjennom kikkehullet i gasskammeret.
Jeg måtte overvære alle prosessene.
Jeg måtte se på, dag og natt,
slepingen og brenningen av kroppene...
fjerningen av tennene...
klippingen av hår, all denne grusomheten i timevis.
Jeg måtte gjøre alt dette fordi jeg måtte vise alle
at jeg var villig til å være til stede over alt selv,
som jeg måtte forlange av dem jeg kommanderte.
Lukten av brenningen ble båret mange kilometer bort
og førte til at hele befolkningen snakket om brenningen av jødene.
Jeg tror ingen andre gjorde det han gjorde i et slikt omfang.
Det er et faktum.
Det er et unektelig faktum at min bestefar virkelig er...
den største massemorderen i menneskets historie.
Jeg er målløs.
Jeg vet ikke hva jeg skal si.
Det er forferdelig for meg.
Er dette uventet? Er dette det du så for deg?
Nei.
Dette er ufattelig.
Nei.
Vi kan bare håpe på at dette ikke skjer igjen noe sted...
og at vi har lært av det.
Det tror jeg ikke...
ellers hadde det ikke vært antisemittisme som det er nå.
Måtte offentligheten fortsette å se det blodtørstige beistet i meg,
den brutale sadisten...
morderen av millioner.
Fordi menneskemassen kan ikke forestille seg
at kommandanten fra Auschwitz kan være noe annet.
De ville aldri forstå at han også hadde et hjerte.
Rudolf Höss.
Jeg tror han polerte litt på imaget sitt.
Han hadde kommet til slutten. Døden var uunngåelig.
HOESS DØMT
Rudolf Höss, en tro tjener av det kriminelle nazi-regimet,
har blitt dømt til døden av Den øverste nasjonale domstol.
Rudolf Höss, grunnleggeren av den største dødsleiren i historien,
er en typisk representant for den tyske nasjon.
Blind disiplin, grusom mishandling, grådigheten til de som har makten.
Hva er en dødsstraff gitt uhyrligheten av hans forbrytelser?
Nå vet jeg hva min far har gjort i Auschwitz...
og det var en pris å betale for det.
Og det var døden ved henging.
Dette er siste utsagn Rudolf Höss, min bestefar, ga før henrettelsen:
"Samvittigheten min tvinger meg til å komme med følgende erklæring.
I fengselscellens ensomhet har jeg kommet frem til den bitre erkjennelse
at jeg har syndet alvorlig mot menneskeheten."
Som kommandant i Auschwitz fullførte jeg en del av de grufulle planene
til Det tredje riket med utryddelse av mennesker.
På den måten påførte jeg alvorlig skade på mennesker og menneskeheten.
Jeg skal betale med livet mitt for det jeg er ansvarlig for.
Jeg forstår deg.
Måtte Herren Gud tilgi meg en dag for det jeg har gjort.
Tror du vi kan komme til å se noe som holocaust skje igjen?
Kan skje igjen, noe som holocaust kan skje igjen.
Se på verden nå. Den ser annerledes ut.
Ja, fordi vi mennesker oppfører oss grusomt dårlig.
LONDON I STORBRITANNIA
Jeg har aldri møtt en overlevende fra en konsentrasjonsleir.
Jeg fikk gåsehud,
håret mitt reiste seg.
Vi så og levde Auschwitz fra ulike perspektiver.
Jeg følte blodskyld.
- Takk. - Kom inn.
Min mor, Anita Lasker Wallfisch.
- Et historisk øyeblikk. - Ja, hvem ville ha tenkt det.
Ufattelig.
Wunderbar. Fantastisch.
Sønnen til kommandanten av Auschwitz sitter i Anita Lasker sitt hjem.
Hvordan er dette mulig?
Ja.
Var du i Auschwitz for første gang?
Ja.
Det var modig gjort av deg å gjøre dette.
Det er et skritt å ta...
men jeg kan ikke endre noe.
Det kan ingen.
Min far var lidenskapelig tysk.
Jernkors.
Vi var tyske.
Det er sinnssykt.
Vi lever med skylden.
- Ja. - Ja.
Du ble ikke spurt hvem sin sønn du ville være.
Det ble ikke jeg heller.
Så, hater du bestefaren din nå? Hva føler du?
Jeg ville hate ham, ja. Jeg kan si det.
- Jeg hater ham, ja. - Hva med deg?
Når du ser tilbake, hater du din far eller er han fremdeles en snill far?
Nei...
- Ingen av delene. - Ingen av delene. Nå er du nøytral.
Ellers ville det være uutholdelig.
- Ja. - Ja.
Veldig besynderlig situasjon at vi skulle sitte her sammen
og snakke om de forferdelige dagene, ja.
Og der er du som ikke visste noe om det
fordi det var et gjerde mellom skrekken og det normale livet, ja.
For en som din far antar jeg at jødene var som skadedyr.
- Ikke mennesker, skadedyr. - Ja.
Du trenger jødene for å ha noe å la dine egne svakheter gå ut over.
- Ikke sant? - Ja.
Alle jøder er rike og alt det, de er bare mennesker.
Og det er på tide å slutte med det dumme hatet av jøder.
Jødene er Guds utvalgte folk.
Hva er vi utvalgt for? Du vet den berømte jødiske bønnen...
Hvorfor velger du ikke noen andre for én gangs skyld,
som et utvalgt folk? Hva har vi gjort?
En gutt i dag med en kipa på hodet er ikke utenfor fare.
Vi har ikke gjort så mye fremgang enda.
Så vi har fremdeles mye å gjøre.
Vi har et ansvar, den andre generasjonen,
til å fortsette å kommunisere
og snakke om menneskeheten og fraværet av...
Og sørge for at det ikke blir glemt.
Du kan ikke tilgi det som skjedde.
Men den viktige tingen er at vi snakker med hverandre...
og forstår hverandre.
Dette går til det neste stadiet, ikke hva vi har gjort,
men hva vi gjør nå. Det er viktig.
Ja, det var så visst et unikt øyeblikk
for sønnen til kommandanten i Auschwitz å gå inn i mitt hus,
sette seg i en stol midt imot meg, og vi drakk en kopp kaffe sammen.
På en måte var det vakkert.
Min bestefar, Rudolf Höss,
var medvirkende i utslettelsen av to tredjedeler av Europas jøder.
Tretti år etter at han hadde krysset Judeaørkenen
under den første verdenskrigen, ble en jødisk stat erklært her...
i håpet om at det ville beskytte fremtidige generasjoner.
TIL KJÆRLIG MINNE OM DENNIS BLAIR
Katarina Jaakkonen Berge